Доуди Смит
Моят замък

Превод от английски: Мария Чайлд, 2005

chitanka.info

I. Тетрадката от шест пенса
Март

Първа глава

Пиша тези редове, седнала в кухненската мивка. По-точно — стъпила съм в нея, а останалата част от тялото ми се намира върху плота. Постлала съм си одеялцето на кучето и ватирания маншон, с който покриваме чайника, когато запарваме чая. Не мога да кажа, че се чувствам много удобно, особено като добавим към всичко и потискащата миризма на карболов сапун, ала това е единственото място в кухнята, където все още прониква светлина. Освен това съм установила, че когато човек се е разположил на място, където никога преди не е седял, това действа стимулиращо на вдъхновението му. Аз например написах най-хубавото си стихотворение, качена на покрива на кокошарника. Въпреки че като цяло въпросното творение не беше кой знае какво. Решила съм, че повече не бива да пиша стихове, след като опитите ми съвсем не могат да се нарекат сполучливи.

От покрива се стича вода и пада в голямата бъчва до задния вход на къщата. Гледката, която се разкрива през прозорчето над мивката, е направо печална. В дъното на прогизналата от дъжда градина се издигат полуразрушените стени на крепостта, а зад рова отвъд са се ширнали мочурливи разорани поля, простиращи се чак до оловносивия хоризонт. Повтарям си, че дъждът, който напоследък не спира, е необходим за природата и че всеки момент пролетта ще почука на вратата ни. Опитвам се да си представя листата на дърветата и двора, окъпани от слънчева светлина. За нещастие колкото по-ярки изглеждат златното и зеленото в моето въображение, толкова по-сива и безцветна ми се струва действителността.

Мисълта, че в мига, в който си поискам, мога да отместя поглед от прозореца и да обърна очи към огнището, ми действа успокояващо. Там е сестра ми Роуз. Заета е с гладене, макар че едва ли вижда добре в този тъмен ъгъл — ще бъде много жалко, ако поради липсата на светлина изгори с ютията единствената си нощница. (Аз имам две, но на едната и липсва почти целият гръб.) Роуз изглежда прелестна на фона на горящия огън. Цялата е розова — кожата и свети с розов отблясък, а косата й — много руса и лъскава, сияе в златисторозово. Макар да съм свикнала да я виждам всеки ден, още веднъж се убеждавам, че е истинска красавица. Кара двайсет и първата си година и е недоволна от живота. А аз съм на седемнайсет и изглеждам по-малка, но се чувствам по-възрастна. Не мога да се нарека красива, но определено имам симпатично лице.

Току-що споменах пред Роуз, че в ситуацията, в която се намираме, всъщност се крие истинска романтика: две девойки в странна и самотна къща. Сестра ми отвърна, че не вижда нищо романтично в това да си затворен в подобна съборетина, затънала в море от кал. Трябва да призная, че домът ни не е най-подходящото място за живеене. И въпреки това го обичам. Къщата е строена по времето на Чарлс II, но е придатък към средновековен замък, разрушен от войниците на Кромуел. Цялата източна стена на дома ни всъщност е част от стената на замъка, в нея дори са вградени две кръгли кули. Къщичката на вратаря над портата на крепостта е напълно запазена, а наблизо стърчи кулата Белмот — руина от още по-стари времена. Засега приключвам с описанието на дома ни, ще го сторя по-подробно, когато разполагам с повече време.

Започнах този дневник отчасти за да упражнявам новопридобитите си стенографски умения и отчасти за да се науча как се пише роман. Възнамерявам да обрисувам всички хора, с които се срещам. Ще вмъкна и диалози. Трябва да стана толкова добра, че изобщо да не се замислям, когато пиша — така ще избягна сковаността и изкуствеността, с които се отличават досегашните ми творения. Когато баща ми ме накара да му прочета някой от разказите си — за пръв и последен път! — той отбеляза, че при мен се наблюдава противоречивото съчетание на държавническа зрялост с отчаяни напъни за проява на чувство за хумор. Препоръча ми да се отпусна и да оставя думите сами да се леят изпод перото ми.

Аз пък бих искала да намеря начин да накарам думите да се леят изпод неговото перо. Преди много, много години той написал една твърде необичайна книга — „Джейкъб Рестлинг“, в която се преплитат художествена измислица, поезия и философия. Творбата пожънала огромен успех — особено в Америка, където татко натрупал куп пари, докато обикалял от университет в университет и изнасял лекции върху съдържанието й. Имало изгледи да се превърне в наистина значим и известен писател. Само че… спрял да пише. Мама смяташе, че причината за това е една трагикомична случка от времето, когато бях около петгодишна.

Тогава живеехме в малка къщичка на брега на морето. Баща ни току-що се бе завърнал от втората си обиколка из Америка. Един ден, когато всички бяхме насядали около масата в градината за следобедния чай, татко изведнъж изпадна в необичайно за него състояние на ярост. Разкрещя се на майка ни и запрати по нея ножа, с който тъкмо разрязваше кейка. Един съсед, станал свидетел на сцената, прескочи оградата, за да се намеси, и в крайна сметка се намери на земята, повален от ударите на баща ни. Пред съда татко обяснил, че да се убие жена с нашия сребърен нож за рязане на кейкове би било доста продължителна и уморителна работа. И че лично той бил далеч от всякакво намерение да пререже гърлото на майка ни. Изглежда, цялото дело е било изключително нелепо и всички присъстващи — с изключение на съседа, се забавлявали страхотно. Но татко допуснал фаталната грешка да бъде по-забавен от съдията и тъй като съседът очевидно бе сериозно наранен при сбиването, баща ни беше осъден на три месеца затвор.

Когато присъдата му изтече и той излезе на свобода, татко си беше все същият мил и добър човек, когото всички познаваха — дори още по-добър и по-мил. Доколкото си спомням, на мен изобщо не ми се беше сторил променен. Но Роуз твърди, че оттогава баща ни започнал често да се усамотява — точно по онова време подписал договор за наемането на замъка за срок от четирийсет години. Едва ли има по-подходящо място от един порутен замък от четиринайсети век, ако желаеш да се затвориш в себе си и да се дистанцираш от останалите.

Щом се нанесохме, татко започна да се настройва за писане на нова книга. Но времето минаваше, а той не написваше нито ред и в крайна сметка на всички ни стана ясно, че се е отказал. Вече години той отказва дори да спомене за подобна възможност. По-голямата част от времето си прекарва в къщичката на вратаря, която е леденостудена през зимата — вътре няма камина и баща ни седи залепен до нафтовата печка. Доколкото ни е известно, не се занимава с друго, освен с четенето на детективски романи, които заема от селската библиотека. Госпожица Марси, библиотекарка и директорка на местното училище, лично носи книгите дотук. Тя е изпълнена с истинско преклонение пред баща ни и твърди, че „душата му е пронизана от желязно острие“.

Изобщо не мога да си представя как душата на някого би могла да закоравее след някакъв си тримесечен престой в затвора — не и ако въпросният човек се е отличавал с такава жизненост, с каквато се отличаваше татко. Между другото, той беше запазил голяма част от тази своя позитивна енергия и непосредствено след пускането му на свобода. Сега обаче жизнеността му напълно го е изоставила и желанието му да се изолира от света се е превърнало в болестно състояние — струва ми се, че ако имаше начин, той с радост би избягвал срещите си дори с нас, неговото семейство. Цялата му вродена радост от живота сякаш се е изпарила. Понякога така неумело се преструва на весел, че като го гледам, чак ме досрамява, но обикновено е мрачно умислен или раздразнителен. Бих предпочела от време на време да избухва както в миналото, вместо да не проявява никакви емоции. О, бедничкият татко, наистина го съжалявам! Поне да вършеше нещо в градината! Осъзнавам, че начинът, по който го представям, не го описва такъв, какъвто е в действителност. По-късно пак ще се върна на него.

Майка ни почина преди осем години — от напълно естествена смърт. Сигурно е била безлична жена, защото от нея са ми останали твърде бледи спомени, а аз се отличавам с отлична памет по отношение на повечето неща. Инцидентът със сребърния нож например си го спомням в най-малките му подробности — включително и мига, в който аз лично ударих поваления на земята съсед с дървената си лопатка за пясък. Татко винаги е твърдял, че това е довело до увеличаване на присъдата му с един месец.

Преди три години (дали не бяха и четири? — говоря за хиляда деветстотин трийсет и първа) баща ни беше изживял един кратък социален проблясък, по време на който ни бе представена нашата мащеха. Наистина бяхме изненадани. Тя е модел. Позирала е за известни художници и твърди, че кръщелното й име е Топаз — но дори това да е истина, няма закон, който да задължи една жена да си остане цял живот с име като това. Много е красива, с буйна грива от руса, почти бяла коса и изключително гладка и бяла кожа. Не използва грим, не си слага дори пудра. В галерия „Хейт“ са изложени два нейни портрета: единият е дело на Макморис и се нарича „Топаз с нефрит“ — на него тя е нарисувана с невероятно красиво нефритено колие. Другият е от Х. Дж. Аларди и показва Топаз полегнала гола на стар диван с тапицерия от конски косъм. Името на картината е „Композиция“, но като се има предвид, че художникът е нарисувал мащехата ни дори по-бледа, отколкото е в действителност, наименованието „Разложение“ би й подхождало по-добре.

Впрочем в бледността на Топаз няма нищо нездраво — чистият й порцеланов тен сякаш я превръща в представителка на някаква нова, по-облагородена раса. Втората ни майка има доста плътен глас, което е част от артистичната й поза, към която също така се отнасят рисуването и свиренето на лютня. Но добротата й е невероятна, както и готварските й умения. Аз съм много, ама много привързана към нея. Колко интересно, че точно когато пиша тези думи, тя се появява на прага на кухнята. Облечена е в оранжевата роба, която слага специално за чая. Светлата й права коса се спуска по гърба и стига чак до кръста. Ето, Топаз спира за миг и възкликва:

— А, момичета! — Във всяка дума прозвучават поне по три кадифени нотки.

Сега вече е седнала на стоманената решетка на камината. Розовите отблясъци на огъня я правят да изглежда по-обикновена, но все така красива. На двайсет и девет години е. Имала е други двама съпрузи, преди да се омъжи за татко (знам, че никога няма да ни разкаже подробности за тях), но въпреки това изглежда поразително млада. Може би заради вечното й изражение на объркано дете.

Внезапно кухнята започва да ми се вижда много уютна. Огънят пламти и светлината му се процежда между решетките. Варосаните в бяло стени са обагрени в розово. Дори тъмнокафявите греди на тавана са станали златисти. Най-високата греда е на около девет метра от пода. За миг си представих Роуз и Топаз като две миниатюрни фигурки в огромна и озарена от пламъци пещера.

Сега пък сестра ми седи на решетката пред камината и изчаква ютията й да се загрее отново. Вперила е поглед в мащехата ни, а лицето й изразява негодувание. Обикновено знам какво си мисли Роуз и мога да се обзаложа, че в момента тя ужасно завижда на Топаз заради оранжевата роба и мрази до смърт своите раздърпани блуза и пола. Бедната Роуз ненавижда повечето от нещата, които притежава, и завижда почти за всичко, което другите имат, а тя — не. Аз съм също толкова недоволна, но, изглежда, обръщам по-малко внимание на подобни външни подробности. В тази минута, докато наблюдавам двете млади жени пред мен, се чувствам абсурдно щастлива. Знам, че мога да отида на топло при тях, но продължавам да си седя в студеното убежище.

О, боже, току-що станах свидетел на една незначителна сцена! Роуз попита Топаз защо не отиде в Лондон, за да поработи и да изкара малко пари. Топаз й отвърна, че не си струва, тъй като животът там е прекалено скъп. Пък и истината е, че тя никога не може да спести достатъчно, освен за някои дребни подаръчета за нас двете — Топаз е щедра душа.

— Освен това двамата художници, на които позирам, в момента са в чужбина — продължава тя, — а изобщо не ми харесва да работя за Макморис.

— И защо? — настоя да узнае Роуз. — Той плаща по-добре от останалите, нали така?

— Така и трябва да бъде, като се има предвид колко е богат — отвърна Топаз. — Но на мен не ми е приятно да позирам пред него, защото той рисува само портретите ми. Баща ви казва, че мъжете, които ме рисуват гола, рисуват тялото ми и мислят за своята работа, но този Макморис рисува главата ми и мисли за тялото ми. Говоря ви самата истина. С него съм имала толкова проблеми… Повече, отколкото бих искала да свеждам до знанието на баща ви.

Роуз отбеляза:

— Според мен човек може да изтърпи малко неприятности в името на спечелването на пари.

— Ами тогава върви ти да ги изтърпяваш, скъпа — рече Топаз.

Този съвет сигурно бе доста изнервящ за сестра ми, като се има предвид, че никога не й се е предоставял дори най-дребен шанс за подобен род неприятности. Внезапно Роуз отметна драматично глава и каза:

— Нямам нищо против. Може би ще ви бъде интересно да чуете, че от известно време насам обмислям варианта да започна да се продавам. Ако е необходимо, мога да изляза дори и на улицата.

Възразих й, че не би могла да излезе на улицата, за да предлага тялото си, тъй като се намирахме в една от най-затънтените точки на графство Съфолк.

— Да, но ако Топаз бъде така добра да ми заеме малко пари, за да си платя билета до Лондон, и ми обясни някои неща…

Тук мащехата ни я прекъсна с думите, че никога не е била по улиците, за което искрено съжалявала, „защото човек трябва да се докосне до дъното, преди истински да се извиси“ — един от нейните „топацизми“, както ги наричам. За да ги приеме, човек трябва да е преизпълнен с чувство на искрена привързаност към тяхната авторка.

— И между другото — продължи Топаз, — ти си последното момиче, което би могло да води аморален начин на живот или пък да се пребива от работа, за да си изкарва прехраната. Ако идеята да продадеш себе си чак толкова те е обсебила, по-добре си избери някой богаташ и се омъжи за него, както си му е редът.

Подобна възможност беше хрумвала и на Роуз, разбира се, но тя винаги бе твърдяла, че въпросният господин наред с богатството трябва да притежава красота, както и нежна и романтична душевност. Изглежда, сестра ми се беше простила с надеждата си да срещне някога някой кандидат — пък бил той грозен и беден, защото неочаквано избухна в сълзи. Тъй като Роуз плаче средно един път годишно, аз наистина трябваше да се спусна към нея и да я утеша, но не помръднах от мястото си. Започва да ми става ясно, че писателите са склонни към коравосърдечност.

Както и да е, Топаз се справи с утешаването далеч по-добре, отколкото аз лично бих могла — хич не ми е в стила да притискам разплакани хора към гърдите си. Мащехата ни се държа по-добре и от истинска майка, оставяйки Роуз да напои със сълзи предницата на кадифената й оранжева роба, която, между другото, бе изтърпяла какво ли не през дългия си живот. Малко по-късно Роуз ще е бясна на себе си — при нея се наблюдава неприятната тенденция да мрази Топаз, но в момента двете са като най-близки приятелки. Сестра ми избутва настрана дрехите, които трябва да глади, не спирайки да хълца, а Топаз сервира чая, чертаейки нереални планове за печелене на пари — като например да се даде концерт на лютня пред жителите на близкото село или да се купи прасе на изплащане.

Докато ръката ми си почива от писането, аз също се включвам в тези кроежи, но не успявам да кажа нищо от изключителна важност.

Навън отново вали. Стивън се задава откъм двора. Той живее с нас от малък — майка му беше наша прислужница през дните, когато все още можехме да си го позволим, и след смъртта й Стивън нямаше къде да отиде. Сега отглежда зеленчуци и кокошки и прави цял куп други неща — не мога да си представя как бихме се справяли без него. На осемнайсет години е, със сламеноруса коса и благороден вид, само изражението на лицето му е малко отнесено. Винаги е бил твърде привързан към мен — баща ми го нарича моя „изгора“. Точно такъв си представям Силвиус от „Както ви се харесва“ — само дето аз нямам нищо общо с Фийби от известната Шекспирова пиеса.

Стивън вече е в кухнята. Първото нещо, което прави, е да запали една свещ и да я сложи на перваза до мен с думите:

— Ще си развалите очите, госпожице Касандра.

После пуска сгънато листче върху страниците на този дневник. Сърцето ми се свива, защото предварително знам какво е съдържанието на бележката — стихотворение, разбира се. Предполагам, че дълго се е потил над него в плевника. Написано е с равния му, красив почерк. Посвещението гласи: „На госпожица Касандра от Стивън Коули“. Очарователно стихотворение, само дето не е от Стивън Коули, а от Робърт Херик.

Какво да предприема по отношение на този упорит младеж? Баща ми казва, че стремежът му за себеизразяване е трогателен, но аз наистина смятам, че главното желание на Стивън е да ми достави удоволствие — известно му е колко си падам по поезията. Непременно трябва да му дам да разбере, че съм доловила плагиатството му — заимстването на рими от един или друг автор продължава вече цяла зима, но сърце не ми дава да нараня чувствата му. Може би, когато дойде пролетта, ще изляза с него на разходка и ще му го кажа, но с окуражителен тон. Този път ще трябва да се задоволя с лицемерното произнасяне на дежурните одобрителни възклицания, придружени с усмивки. Правя го, след което Стивън се заема да помпи вода с невероятно щастлив вид.

Кладенецът се намира точно под кухненския под — тук е от самото създаване на замъка. От същото това място множество обитатели са черпели вода в продължение на шестстотин години. Смята се за непресъхващ. Разбира се, помпите трябва често да са били сменяни — тази, която ползваме в момента, е от времето, когато в сградата е била инсталирана викторианската водопроводна система, осигуряваща и топла вода (или поне се предполага, че е викторианска).

Продължават да ме безпокоят. Топаз намокри краката ми, докато пълнеше чайника, а и брат ми Томас се върна — той ходи на училище в най-близкия до замъка град — Кингс Крипт. Томас е тромав петнайсетгодишен младеж с растяща на туфи коса, през която трудно може да се прокара гребен. Цветът й е със същия пепеляв оттенък като при мен, само че моята е по-мека и покорна.

Щом Томас се прибра, аз внезапно се сетих за времето, когато също се прибирах у дома след училище — нещо, което все още беше реалност преди някакви си два-три месеца. В съзнанието ми блесна бърз като светкавица спомен за мрачното малко влакче, с което трябваше да пътувам десет мили до гарата в Скотни, където яхвах велосипеда си, за да измина оставащите пет мили до вкъщи. О, как мразех тези разходки — особено през зимата! И все пак до известна степен би ми харесало отново да тръгна на училище. Ако не друго, то поне дъщерята на управителя на градския киносалон ми беше съученичка и понякога ме вкарваше безплатно на някоя прожекция. Киното ужасно ми липсва. Да си призная, самото училище също ми липсва — то е учудващо добро за такъв забутан провинциален градец. Ползвах стипендия, подобно на Томас в момента. Членовете на нашето семейство сме доста умни.

Междувременно дъждът се е засилил и се лее по стъклата на прозорците. Пламъкът на свещта създава илюзията, че навън е много тъмно. Освен това отсрещният край на кухнята изглежда още по-мрачен, защото чайникът е на огъня. Сестра ми и Топаз седят на пода и пекат филийки, промушвайки ги през решетките на камината. Около главите им се вижда сияние — отразеният от косите им пламък.

Стивън е приключил работата си с помпата за вода и сега зарежда казана — страхотен старомоден контейнер, изграден от тухли, благодарение на който поддържаме топлината в кухнята и си осигуряваме допълнително количество топла вода. Всъщност кухнята е най-топлото помещение в цялата къща и заради това прекарваме толкова много време в нея. Но дори и през лятото се храним тук — причината е, че преди година продадохме всички мебели от трапезарията.

Мили боже, Топаз ще вари яйца! Никой не ми каза, че кокошките са се отзовали на молитвите ми. О, добричките ми кокошчици! Очаквах за закуска само хляб и маргарин, а колкото и да се опитвам, все не мога да свикна с вкуса на маргарина. Благодарна съм на Бога, че хлябът си е хляб и за него няма по-евтин заместител.

Странно е, че навремето понятието „чай“ за нас означаваше следобедна закуска във всекидневната, състояща се от чай, кексчета и тънки филийки, намазани с масло. Сега това е възможно най-солидното ядене, което можем да скалъпим и което трябва да ни засити до сутринта. Храним се обикновено, след като Томас се върне от училище.

Стивън се кани да запали лампата. Само след секунда розовият блясък ще изчезне от помещението. Но светлината на газеника също си има своята красота.

Ето че фитилът пламва. Докато Стивън носи лампата към масата, в кухнята се появява баща ми. Старото тъкано пътническо одеяло е увито около раменете му — татко е напуснал къщичката на вратаря и следвайки стъпките на някогашната стража, е извървял метри по крепостната стена, преди да стигне до кулата, чието вито стълбище отвежда тук долу. Той мърмори:

— Чай, чай… Госпожица Марси донесла ли е книгите от библиотеката?

(Не, не ги е донесла.)

После баща ми отбеляза, че ръцете му са изтръпнали (но не с тон на човек, който се оплаква). В гласа му по-скоро се прокрадва лека изненада — макар според мен да е много трудно да се повярва, че някой, обитаващ зимно време в замък, може да бъде изненадан от изтръпването, на която и да е част от тялото си. Но докато татко влизаше, изтръсквайки дъжда от косата си, внезапно почувствах как се изпълвам със силна топлина към него. Страхувам се, че подобно нещо не ми се случва достатъчно често.

Баща ми продължава да си е същият красавец, макар хубавите черти на лицето му да са започнали да се губят сред гънки тлъстина, а тенът му — да избледнява. Навремето цветът на лицето му беше жизнен — също като при Роуз.

Сега татко разговаря с Топаз. Със съжаление отбелязвам, че отново се държи с престорена веселост, макар че бедната Топаз е доволна дори на това. Тя го обожава, а напоследък той не проявява почти никакъв интерес към нея.

Май вече трябва да сляза от плота на мивката — Топаз иска да вземе ватирания калъф, който поставяме върху чайника, а кучето ни Елоиз, преди малко също дошло в кухнята, е установило, че съм се самообслужила с одеялцето му. Елоиз е снежнобял бултериер — с изключение на местата, където кожата с цвят на розов фондан прозира изпод късата козина. Добре, Елоиз, скъпа, можеш да си вземеш одеялцето. Тя вперва в мен преизпълнен с обич, привързаност, благоговение и радост поглед — как е възможно да изрази толкова много чувства само посредством двете си твърде малки, дръпнати в крайчеца очи?

Привършвам това въведение, седнала на стълбите. Струва ми се, че си заслужава да отбележа едно нещо: никога не съм се чувствала по-щастлива през целия си живот, независимо от жалостта, която изпитвам към татко, съжалението — към Роуз, неудобството, предизвикано от поетичните опити на Стивън, и чувството на безнадеждност по отношение на семейството ми като цяло. Може би е така, защото съм материализирала творческия си порив, а може и да е от мисълта за яйцата, които ще прибавим към оскъдната си вечеря.

Втора глава

Малко по-късно, писано в леглото.

Чувствам се сравнително добре, тъй като съм си облякла ученическото палто, а под стъпалата ми има нагрята тухла, но въпреки това ми се иска да не беше моят ред да спя на тясното легло с железни табли — двете с Роуз ползваме на смени удобния креват с балдахин и тази седмица той е на нейно разположение. В момента сестра ми седи, облегната на възглавницата, и чете някаква книга, взета от библиотеката. Когато госпожица Марси я донесе, отбеляза, че „това е една красива история“. Роуз пък смята, че е ужасна, но ми се струва, че е по-добре да се съсредоточи върху онова, което чете, отколкото постоянно да се самосъжалява. Бедната ми сестра! Облечена е в стара синя плътна нощница и е увила широките й поли два пъти около кръста си, за да й топли. Толкова отдавна има тази нощница, че е престанала да я забелязва. Ако само я свали от гърба си за около месец и след това отново я погледне, със сигурност ще изпадне в шок. Но защо ли изобщо споменавам това? Аз самата от две години насам нямам свястна нощница. Остатъците от едната в момента са увити около загрятата тухла под краката ми.

Спалнята ни е просторна и невероятно празна. С изключение на леглото с балдахин, което е в ужасно състояние, всички останали мебели отдавна са продадени и заменени с боклуци, изровени от магазини за стари вещи. С тях покриваме минималните изисквания за мебелировка в нашата девическа спалня, а именно — гардероб без врата и бамбукова тоалетка, каквато едва ли може да се види някъде другаде, освен тук. Аз държа свещта си на капака на ламаринен варел, купен за един шилинг, а тази на Роуз пък е закрепена върху очукан скрин, боядисан с идеята да имитира мрамор, но всъщност заприличал по-скоро на парче бекон. Единствената ми лична собственост са емайлирана кана и леген на трикрака метална стойка — собственичката на „Ключовете“ ми ги подари, когато ги открих, захвърлени в плевнята й.

Единственото наистина хубаво нещо в стаята ни е пейката от резбовано дърво под прозореца — благодаря на Бога, че няма начин тя да бъде продадена. Вградена е в стената още от времето, когато е строен замъкът и е иззидан този висок прозорец витраж. В стаята има още две малки витражни прозорчета с изглед към градината.

Едно от нещата, на които никога няма да ми омръзне да се възхищавам, е кръглата кула, за която вече споменах и чиято врата се намира в един от ъглите на нашата стая. Вътре се вие спираловидно каменно стълбище, отвеждащо към назъбения парапет на бойницата. Ако пък се тръгне надолу — стига се до всекидневната. Някои от стъпалата са ужасно изкъртени.

Може би трябва да спомена и госпожица Блосъм като част от мебелировката: тя е шивашки манекен с пищна фигура и пола от метална мрежа около единствения й крак. Обичаме да си фантазираме за нея — да си представяме например, че е жива и на младини е била барманка или нещо от този род. От устата й излизат реплики като: „Е, миличка, такива са мъжете!“ Или пък: „Поддържай връзка с роднините на съпруга си, че един ден може да ти потрябват.“

Вандалите от Викторианската епоха, които са вършили какви ли не издевателства над тази къща, не са имали капка здрав разум и чувство за практичност — като да направят коридори например, и сега трябва да минаваме от стая в стая, докато стигнем там, закъдето сме тръгнали. Топаз току-що премина през нашата спалня — нощницата й е ушита от чисто бяло памучно платно, с дупки за главата и ръцете. Според нейния морален кодекс да се носи модерно бельо е вулгарно. Прилича на жертва, тръгнала към кладата, но крайната й цел — банята, е доста по-прозаична.

Топаз и татко спят в голямата стая, от която се влиза в кухнята. Между тяхната и нашата спалня има една малка стаичка, която наричаме „Буферната зона“. Топаз я използва за свое студио. Стаята на Томас е от другата страна на площадката на стълбището и е в съседство с банята.

Чудя се дали мащехата ни е отишла да повика баща ни от къщичката на вратаря — тя като нищо би изминала по нощница целия път по протежението на крепостната стена. Надявам се, че не го е направила, защото, когато влиза при баща ни без покана, той има навика жестоко да я скастря. Още от деца сме свикнали да стоим на разстояние и да се приближаваме до него само когато ни повика. Той смята, че Топаз трябва да възприеме нашия модел на поведение.

Не, тя не е ходила там. Забави се няколко минути в банята и когато излезе и ни подмина, даде да разберем, че с удоволствие би останала да си побъбрим, но ние се направихме на ударени. В момента вече е в леглото и свири на лютня. Идеята за този инструмент като цяло ми харесва, но не понасям звуците, които конкретно издава, когато Топаз го използва. Толкова рядко влиза в тон, че трудно може да наподоби истинска мелодия.

Чувствам се виновна, че не проявих повече любезност към Топаз, но пък не може да се отрече, че преди да си легнем, говорихме и си обръщахме достатъчно внимание.

Госпожица Марси се появи в осем часа и донесе книгите. Тя е на около четирийсет години, дребна и някак безцветна, но в същото време изглежда удивително млада за възрастта си. Непрекъснато пърха с ресници и има склонност да се кикоти и за всяко нещо да възкликва: „О, а бе наистина!“ Лондончанка е, но повече от пет години живее в селото. Убедена съм, че е добра учителка. Нейна специалност са фолклорните песни, дивите цветя и етнографията. Първоначално тук не й хареса. Все повтаряше, че й липсвали „светлините на големия град“, но скоро започна да проявява интерес към провинциалния начин на живот и сега се опитва да прогони апатията на селяните, като събуди интереса им към някои по-възвишени неща.

Като библиотекарка прави разни комбинации и винаги запазва за нас най-новите книги. Днес са пристигнали свежи попълнения в библиотечния каталог и тя веднага отделила за баща ни един детективски роман, излязъл преди две години, и то написан от негов любим автор!

Щом видя книгата, Топаз възкликна:

— О, веднага трябва да занеса това на Мортмейн! — Тя нарича баща ни „Мортмейн“. От една страна, защото странната ни фамилия й харесва и, от друга — за да поддържа илюзията, че той е все още известен писател. Когато се върна, баща ми беше с нея — искаше да изкаже благодарностите си на госпожица Марси. За пръв път от известно време насам го видяхме в добро настроение.

— Готов съм да прочета всеки детективски роман — бил той добър, лош или абсолютно посредствен — обърна се той към госпожицата, — но когато попадна на някой от най-висока класа, изпитвам едно от най-големите удоволствия в живота си.

А когато разбра, че ще прочете книгата дори преди самият викарий да е имал възможността да стори това, така се въодушеви, че изпрати въздушна целувка на госпожица Марси.

— О, благодаря ви, господин Мортмейн! — възторжено възкликна тя. — Това е, искам да кажа… О, а бе наистина! — Последва изчервяване и бързо-бързо примигване на клепачи.

Баща ни уви като тога одеялото около себе си и в неестествено за него добро настроение се запъти обратно към къщичката на вратаря.

В мига, в който се отдалечи на достатъчно разстояние, за да не може да чува, госпожица Марси попита:

— Как е той? — Тонът й беше приглушен и с трагична нотка, сякаш баща ни беше на прага на смъртта или пък бе напълно откачил.

Роуз й отвърна, че господин Мортмейн си е напълно добре и напълно безполезен, както винаги. Госпожица Марси зае поза на шокирана.

— Роуз е депресирана от мисълта за нашите финанси — поясних аз.

— Не бива да досаждаме на госпожицата с нашите грижи — бързо ме прекъсна Топаз.

Тя мрази всяка тема, която може да доведе до негативни коментари по отношение на баща ни.

Госпожица Марси ни увери, че не е възможно нещо, свързано с нас, да я отегчи. Знам, че според нея животът ни в замъка е ужасно романтичен. После попита — много срамежливо — дали би могла да ни помогне с добър съвет:

— Понякога страничен наблюдател вижда по-добре…

Изведнъж осъзнах, че наистина би ми харесало да се консултирам с нея. Ах, тази разумна малка женица! Та нали точно тя се сети да ми даде самоучителя по стенография. Навремето мама ни учеше да не говорим за личните си проблеми пред външни лица и аз истински уважавам лоялността на Топаз към баща ми, но едновременно с това съм сигурна, че госпожица Марси много добре знае в какво трагично финансово положение сме.

— Ако можете да ни предложите някакви начини за печелене на пари — подхвърлих аз.

— Честно казано, сигурна съм, че всички вие сте прекалено артистични натури, за да притежавате наистина някакво чувство за практичност. Нека проведем събрание на борда! — Госпожица Марси произнесе предложението си така, сякаш ни предлагаше да вземем участие в необикновено интересна игра. Беше изпълнена с неимоверна готовност да ни помага, че направо щеше да е невъзпитано да й откажем. Освен това си мисля, че Роуз и Топаз бяха стигнали до дъното на отчаянието и бяха готови на всичко.

— Така, трябват ни листове и моливи — рече делово госпожица Марси и плесна с ръце.

В тази къща мъчно може да се намери хартия за писане, а аз нямам намерение да късам листове от дневника си — в края на краищата става дума за една наистина изключителна тетрадка от шест пенса, която ми подари викарият. Накрая госпожица Марси откъсна средните два листа от библиотекарския си дневник, което ни зареди със сладостното чувство, че крадем от държавата, а после всички насядахме около масата и избрахме госпожица Марси за председател. Тя каза, че трябва да я изберем и за секретарка, за да може да съблюдава времето, и написа най-отгоре на листа:

Проучване на финансовото положение на семейство Мортмейн.

Присъстващи:

Госпожица Марси (председател)

Госпожа Джеймс Мортмейн

Госпожица Роуз Мортмейн

Госпожица Касандра Мортмейн

Томас Мортмейн

Стивън Коули

Започнахме с обсъждането на разходите.

— Първо, наемът — каза госпожица Марси.

Наемът е четирийсет лири на година, което изглежда нищо работа срещу удоволствието да живееш в просторен замък. Ала истината е, че разполагаме само с няколко акра земя, а отгоре на всичко местните жители възприемат руините като пречка и смятат, че наоколо витаят духове — което не е вярно. (На отсрещния хълм наистина се случват някои странни неща, но те не засягат пряко къщата и замъка.)

Но да се върнем на проблема: от три години не сме плащали наем. Нашият наемодател — един богат възрастен джентълмен, който живееше на пет мили оттук, в Скотни Хол, винаги ни изпращаше шунка за Коледа, независимо дали сме си платили задълженията, или не. Но миналия ноември старецът почина и така се простихме с шунката.

— Говори се, че Скотни Хол отново ще се сдобие със собственици — каза госпожица Марси, когато й признахме как стоят нещата с наема. — Две момчета от селото са наети за допълнителни градинари в имението. Ами дайте да отбележим наема като „подлежащ на допълнително обсъждане“. Сега да се спрем на въпроса с храната. Можете ли да се справяте с по петнайсет шилинга седмично на човек? Хайде да го сложим по една лира на човек, като вътре включим и свещите, газта за лампите и почистващите препарати.

При самата мисъл, че някой допуска вероятността нашето домакинство да разполага с по шест лири на седмица, всички се запревивахме от смях.

— Щом госпожица Марси наистина е решила да ни дава съвети — подхвърли Топаз, — по-добре да й кажем, че тази година не можем да се похвалим с никакви приходи.

Госпожица Марси се изчерви и поясни:

— Знам, че положението е тежко, но, скъпа госпожо Мортмейн, все трябва да имате някакви пари, нали така?

Набързо й изложихме фактите. През януари и февруари финансите ни не се бяха обогатили дори с едно пени. Миналата година татко получи чек за четирийсет лири от Америка, където книгата му продължава да се купува. Топаз позира в Лондон в продължение на три месеца, в резултат на което спести осем лири, но пък задлъжня с петдесет. Също така продадохме големия скрин на един дилър от Кингс Крипт за двайсет лири. От Коледа насам живеехме с парите, получени за скрина.

— Значи, миналогодишният ви доход възлиза на сто и осемнайсет лири — отбеляза госпожица Марси и записа цифрата на листа, но ние побързахме да й припомним, че тези пари нямат никаква връзка с дохода ни от настоящата година. Вече не притежаваме мебели за продан, а Топаз се крие от хората, на които е задлъжняла. Малко е вероятно хонорарите на баща ни да претърпят някаква промяна към по-добро, след като с всяка следваща година закономерно намаляват.

— Дали да не напусна училище? — попита Томас.

Ние, разбира се, в един глас извикахме, че самата мисъл за това е абсурдна, защото неговото обучение не ни коства нищо — получава стипендия, а викарият наскоро му осигури едногодишен безплатен билет за влака.

Госпожица Марси повъртя молива из пръстите си за известно време, а после рече:

— Ако искам да ви бъда полезна с нещо, държа да съм напълно откровена с вас: не можете ли да намалите надницата на Стивън?

Усетих как цялата се изчервявам. Разбира се, ние никога не сме плащали на Стивън — даже не сме си и помисляли да го правим, а сега внезапно осъзнах, че така би било редно (не че имаше откъде да вземем пари, за да заплащаме за труда му).

— Не искам да ми се плаща — тихо произнесе Стивън. — Не бих приел нито пени. Всичко, което съм получил през живота, е оттук.

— Нали разбирате, Стивън е като член на семейството ни — поясних аз.

Изражението на госпожица Марси говореше, че тя изобщо не е сигурна доколко този факт е положителен, но за сметка на това пък лицето на Стивън просветна. После той се засрами и подхвърли, че трябва да провери дали всички кокошки са се прибрали в кокошарника. След като момчето излезе, госпожица Марси рече:

— Нищо… ама нищо ли не му плащате? Осигурявате му само храна и подслон?

— Не плащаме нищо и на себе си — прекъсна я троснато Роуз и до известна степен в забележката й имаше логика.

Ала истината бе, че никой от нас не работеше толкова, колкото Стивън, и не спеше в тъмен малък килер, залепен за кухнята.

— Освен това наистина намирам за обидно да обсъждаме бедността си пред госпожица Марси — продължи гневно Роуз. — Мислех, че просто ще я помолим да ни даде съвет как да припечелим нещо.

Отне ни доста време, докато успокоим Роуз с нейната наранена гордост, както и дълбоко засегнатата госпожица Марси впрочем. После се съсредоточихме върху възможностите да се спечели някоя и друга лира.

Топаз пресметна, че не може да изкарва повече от четири лири на седмица от позиране в Лондон — дори и те били много, а разходите й за храна и квартира били три лири. Освен това щяло да й се налага да си купува прилични дрехи, както и билети до провинцията поне два пъти месечно.

— Пък и не искам да отивам в Лондон — заключи патетично тя. — Писна ми да съм модел. Докато съм там, Мортмейн ужасно ми липсва. А и той има нужда от мен тук — аз съм единствената, която умее да готви.

— Това едва ли е от особено значение, като се има предвид, че нямаме какво да готвим — отбеляза Роуз. — Аз мога ли да печеля пари като модел?

— Страхувам се, че не — отвърна Топаз. — Имаш разкошно тяло — прекалено хубаво, за да представлява интерес за някой художник. Пък и няма да имаш достатъчно търпение да седиш неподвижно часове наред. Предполагам, че ако не се появи някаква друга възможност, все пак ще трябва да отида в Лондон. Бих могла да изпращам по около десет шилинга на седмица.

— Ами това е прекрасно! — възкликна госпожица Марси и побърза да отбележи: „Госпожа Мортмейн: потенциални десет шилинга седмично“.

— Но не съм съгласна да го правя целогодишно — твърдо отбеляза Топаз. — Не бих издържала, а и няма да ми остава време за моите собствени картини. Аз, разбира се, бих могла да продам някои от тях.

Госпожица Марси кимна и много любезно се съгласи:

— Би могла, разбира се. — После се обърна към мен.

На един дъх я информирах, че напредвам по отношение на стенографията, но все още съм далеч от желаната скорост. Освен това не мога да печатам и шансът да намеря пишеща машина в този затънтен край, за да се науча да работя на нея, е равен на нула.

— В такъв случай, въпреки че се занимаваш с писане, се страхувам, че не можем да разчитаме на теб — произнесе дълбокомислено госпожица Марси. — Томас, разбира се, също ще бъде безполезен през следващите две-три години. Роуз, скъпа?

Да бъдем честни: ако някой от това семейство не може да бъде включван в сметките, когато става въпрос за изкарване на пари, то това е сестра ми. Защото, макар да умее да свири малко на пиано и да пее наистина прелестно и макар, разбира се, да е доста мила по характер, не притежава никакви истински таланти.

— Дали не бих могла да се справя с гледането на деца? — допусна Роуз.

— О, не! — побърза да възрази госпожица Марси. — Искам да кажа, скъпа… ами не мисля, че подобно занимание би ти подхождало.

— Тогава ще се кандидатирам за прислужница в Скотни Хол — промълви Роуз.

Изглеждаше така, сякаш вече се е заизкачвала по стъпалата, водещи към ешафода.

— Ама, прислужниците трябва да са опитни, скъпа — рече госпожица Марси, — а и имам чувството, че баща ти няма да се съгласи с подобно нещо. Не можеш ли да бродираш красиво например?

— И върху какво ще бродирам? — запита Роуз. — Върху зебло?

Тук е мястото да спомена, че когато става въпрос за бродиране, Роуз е безнадежден случай.

Госпожица Марси не откъсваше отчаяния си поглед от списъка.

— Страхувам се, че засега скъпата Роуз също може да бъде считана за нула — отбеляза с въздишка тя. — Остана само господин Мортмейн.

Роуз извика:

— Ако аз съм нула, то баща ми трябва да е двойна нула!

Госпожица Марси се приведе напред и приглушено изрече:

— Скъпи мои, знаете, че се опитвам да ви помогна. Ще ми кажете ли най-сетне какво е истинското състояние на господин Мортмейн? Да не би… да не се е… пропил?

Толкова силно и дълго се смяхме на това предположение, че Стивън надникна в кухнята, за да разбере каква е шегата.

— Бедничкият Мортмейн! — възкликна Топаз. — Като че ли може да си позволи да си купи бутилка бира! Пиенето струва пари, госпожице Марси.

Тогава госпожица Марси отбеляза, че в такъв случай наркотиците също трябва да се изключат като вероятност. Естествено, че трябва да се изключат! Баща ми даже не пуши, откакто привърши пурите, които викарият му беше подарил за предишната Коледа.

— Става дума за чист мързел — рече Роуз. — Мързел, комбиниран с апатия. Да си кажа право, не вярвам, че някога наистина е бил чак толкова добър писател. Според мен качествата на „Джейкъб Рестлинг“ се надценяват.

Топаз направо побесня. За момент ми се стори, че ще се нахвърли върху сестра ми. Стивън бързо приближи до масата и застана между двете.

— О, не, грешите, госпожице Роуз — кротко каза той, — „Джейкъб Рестлинг“ е страхотна книга. Всички го знаят. Само че на господин Мортмейн му се случиха някои неща и той вече не е в състояние да пише. Човек не може да твори ей тъй, само защото му се иска да го прави.

Очаквах Роуз да го скастри, но преди сестра ми да е успяла да отвори уста, Стивън се обърна към мен и бързо изрече:

— Госпожице Касандра, мисля да започна работа. Предлагат ми да ме наемат за помощник във фермата Фор Стоунс.

— А градината, Стивън?

Идеше ми да завия — та ние на практика живеехме главно от зеленчуците, които Стивън отглеждаше!

Той каза, че скоро дните ще станат по-дълги и тогава ще може да се грижи за градината, след като се върне от работа.

— Аз също се справям добре, нали, Стивън? — попита Топаз.

— Да, госпожо, вашата помощ е безценна. Но не бих могъл да се хвана на работа, ако заминете за Лондон, защото госпожица Касандра не би се справила сама.

(Роуз хич я няма в занимания като градинарство и домакинстване.)

— Така че, госпожице Марси, можете да запишете в графата за приходите срещу моето име двайсет и пет шилинга на седмица — продължи Стивън, — защото господин Стебинс каза, че ще започна с такава заплата. Ще ми дават и безплатна вечеря.

Чувствам се по-добре, когато разбирам, че Стивън ще се храни свястно поне един път на ден.

Госпожица Марси заяви, че идеята е прекрасна, макар да е жалко, че десетте шилинга, които Топаз би могла да изкарва, трябва да бъдат зачеркнати.

— Пък и те бяха само вероятни — добави тя.

Докато госпожица Марси вписваше двайсет и петте шилинга на Стивън, Роуз внезапно каза:

— Благодаря ти, Стивън.

И понеже сестра ми по правило не обръща никакво внимание на Стивън, сега думите й прозвучаха като нещо особено важно. Да не говорим, че бяха придружени с изключително мила усмивка. Напоследък бедната Роуз се чувства толкова нещастна, че да видиш усмивка на устните й е все едно да зърнеш слънчевата светлина след продължително мрачен ден. Не вярвам да има човек, който да види Роуз да се усмихва и да не се почувства привлечен към нея. Мислех, че Стивън ще бъде ужасно поласкан от вниманието, но той само кимна и преглътна няколко пъти.

Точно в този момент на прага застана татко и впи поглед в групичката ни.

— Какво става тук? Някаква игра ли играете? — попита той.

Предполагам, че точно така сме изглеждали отстрани — като играчи, насядали в кръг около масата. После баща ми приближи и добави:

— Тази книга е първокласно четиво. Реших да си направя малка почивка и да се опитам сам да отгатна кой е убиецът. Бих искал една бисквита, моля.

Когато татко огладнее между отделните яденета — а трябва да отбележа, че той по принцип яде съвсем малко, си пожелава бисквита. Сигурно си мисли, че това е най-дребното и евтино нещо, което може да поиска. Ние, разбира се, не сме виждали истински бисквити от цяла вечност, но Топаз прави кейк от овесени ядки, който е много засищащ. Тя отряза едно парче, намаза го с маргарин и го подаде на баща ми. В очите му забелязах добре прикрито отвращение. После той поиска от Топаз да поръси малко захар върху парчето.

— Това наистина се отразява на вкуса — с извинителен тон подхвърли татко. — Не можем ли да предложим нещо на госпожица Марси? Чай или какао, госпожице Марси?

Тя му благодари, но отвърна, че не би искала да си разваля апетита преди вечеря.

— Е, да не ви преча повече — рече татко. — Можете да продължите с играта си. На какво всъщност играете?

И преди да успея да измисля някакъв начин да отвлека вниманието му, той надникна над рамото на нашата гостенка. На листа пред нея пишеше:

Приходен капацитет за настоящата година:

Госпожа Мортмейн — 0

Касандра Мортмейн — 0

Томас Мортмейн — 0

Роуз Мортмейн — 0

Господин Мортмейн — 0

Стивън Коули — 25 шилинга на седмица

Докато четеше, изражението на татко не се промени и той продължаваше да се усмихва. Ала аз почувствах, че дълбоко в него нещо става. Роуз казва, че винаги проектирам върху хората емоциите, които аз самата бих изпитала, ако бях на тяхно място, но съм сигурна, че точно в този момент интуицията ми беше безпогрешна. Видях лицето на татко особено ясно, не така, както обикновено виждаме лицата на хората, с които сме свикнали. Можех да видя каква промяна е претърпял оттогава, когато бях малко момиченце, и си спомних онзи израз на Ралф Ходжсън за „укротените проскубани тигри“. Колко много време е необходимо, за да се регистрира една мисъл, минала през съзнанието ти само за секунда! Мислех и за много други неща — объркващи, покъртителни, трудни за решаване, — докато баща ми четеше списъка на госпожица Марси.

Когато свърши, той небрежно подхвърли:

— Значи Стивън ни дава надниците си, така ли?

— Трябва да се отплатя за храната и подслона, господин Мортмейн, сър — отвърна Стивън. — Както и за… за услугите, които сте ми правили. Например всички книги, които сте ми давали да чета, и…

— Сигурен съм, че от теб ще излезе много добър глава на семейство — прекъсна го баща ми.

После взе поръсеното със захар парче кейк от ръката на Топаз и пое към стълбището, водещо към върха на крепостната стена. Топаз не се сдържа и извика след него:

— Остани за малко край огъня, Мортмейн.

Но татко й отговори, че искал да се върне към книгата. Повторно благодари на госпожица Марси за това, че го е снабдила с такова прекрасно четиво, и с подчертана любезност пожела на всички ни лека нощ. Чувахме го как си тананика, докато се отдалечаваше по витото стълбище.

Госпожица Марси не направи никакъв коментар във връзка с този инцидент, което само доказа колко тактичен човек е. Но й личеше, че се чувства неудобно, и много скоро ни информира, че е време да си върви. Стивън запали един фенер и й предложи да я изпрати до шосето. Госпожица Марси беше оставила велосипеда си пред вратите на замъка, защото дворът ни е ужасно разкалян. Аз също излязох да я изпроводя. Когато минавахме покрай къщичката на вратаря, тя вдигна замислен поглед към прозореца и попита дали баща ми би се почувствал засегнат, ако му донесе кутия с бисквити. Отвърнах, че подобно предложение — и въобще всяко предложение, свързано с храна — в никакъв случай не би засегнало, когото и да било в тази къща, и госпожица Марси възкликна:

— О, боже!

После обходи с поглед руините и отбеляза колко са красиви, а също изказа предположението, че аз най-вероятно дотолкова съм свикнала с тяхната прелест, че сигурно вече не я забелязвам. Нямах търпение час по-скоро да се върна на топло до огъня, така че смирено се съгласих с нея. Истината обаче бе друга — не бих могла да остана равнодушна пред красотата на този замък, колкото и дълго да живея в него. Когато Стивън и госпожица Марси изчезнаха от хоризонта, аз осъзнах, че тази вечер руините са особено внушителни на фона на тъмното небе, осеяно със сребристи облаци. Кулата Белмот изглеждаше даже по-висока от обикновено. Веднъж погледнала към небето, не можех да откъсна погледа си, сякаш то ме влечеше нагоре, караше ме да наострям слуха си, за да доловя някакви звуци, макар такива да липсваха. Стивън ме намери на същото място, на което ме беше оставил — вперила очи нагоре.

— Прекалено студено е, за да стоите навън без палто, госпожице Касандра — забеляза той.

Напълно бях забравила за студа.

Докато вървяхме обратно към къщата, Стивън ме попита дали мисля, че би ми харесало да живея в кула като Белмот. Отвърнах, че ми се струва твърде вероятно, макар никога да не съм си се представяла край домашното огнище.

След това всички решихме да си легнем, за да не се налага да добавяме повече дърва в огъня. Така всеки си взе по една топла тухла от огнището и пое към стаята си. Но ранното лягане си има един недостатък — трябва да се палят свещи. Бях преценила, че мога да ползвам моята свещ още около два часа, преди да изгори напълно, но се оказа, че фитилът се е обърнал навътре, изгорял е изцяло и в момента свещта ми представлява, разтопена восъчна маса. (Чудя се как крал Алфред се е оправял със своите свещи, когато подобно нещо му се е случвало.) Отидох при Томас, за да проверя дали би се съгласил да ми услужи с неговата, но той още не беше приключил с домашното си. Трябваше да отида до кухнята, където имах тайно местенце за остатъци от фитили. Освен това щях да се отбия при Топаз и да си побъбря малко с нея.

Върнах се. Случи се нещо наистина изненадващо. Когато влязох в кухнята, Елоиз се събуди и започна да лае. Стивън надникна, за да види какво става. Извиках му, че съм аз, и той се върна обратно в малката си стаичка. Взех едно парче фитил и тъкмо коленичих пред Елоиз, за да си разменя няколко думи и с нея (тя мирише на чисто и приятно, след като е спала), когато Стивън отново се показа на вратата, наметнал палто на раменете си.

— Няма нищо — извиках отново, — взех си каквото ми трябваше.

Точно в този момент вратата се захлопна и двамата с него се озовахме на тъмно. Единственото светло петно беше бледият правоъгълник на прозореца. Тръгнах наслуки през кухнята и се блъснах в масата. Тогава той хвана ръката ми и ме поведе към стълбището.

— Вече мога да се оправя и сама — заявих уверено.

Бяхме близо до прозореца и лунната светлина падаше върху лицата ни.

Стивън продължи да стиска дланта ми в своята.

— Искам да ви помоля за нещо, госпожице Касандра — промълви той. — Ако някога сте гладна, ще ми се да го знам… Искам да кажа, ако някога няма какво да ядете…

Най-вероятно бих отвърнала веднага, че точно в настоящия момент умирам от глад, ако не бях забелязала колко напрегнат и дрезгав е гласът му.

— Е, винаги има по нещо, което не е наред, нали така? — казах вместо това. — Разбира се, много по-добре щеше да е, ако имахме купища вкусна храна, но смятам, че и така получавам достатъчно. Откъде този внезапен интерес?

Стивън ми обясни, че е лежал буден в леглото, разсъждавал по този въпрос и мисълта, че мога да съм гладна, му се струва непоносима.

— Ако някога това се случи, кажете ми — настоя той. — Ще намеря начин да оправя нещата.

Горещо му благодарих, не забравяйки да вметна, че е повече от достатъчно, задето се кани да ни дава бъдещата си заплата.

— Да, това ще помогне донякъде — кимна Стивън, — но ако не поемате достатъчно храна, само ми кажете. Лека нощ, госпожице Касандра.

Докато се качвах по стълбите, изпитах задоволство, че не съм му признала колко отчайващо гладна бях, защото Стивън като нищо би откраднал нещо за ядене, за да ме нахрани. Мисълта за това бе ужасна, но и странно успокояваща.

Татко идва откъм къщичката на вратаря. Не му личи да е засегнат по някакъв начин от случилото се по-рано. Каза ми, че е оставил последните четири глави от книгата, за да си ги прочете в леглото.

— Към края се налага да напрегна цялата сила на ума си — добави той.

Топаз ми изглежда твърде депресирана напоследък.

Роуз лежеше на тъмно, защото Томас я бе помолил да му услужи със свещта си, за да си допише домашното. Сестра ми твърди, че няма нищо против, тъй като историята в книгата, която госпожица Марси й бе дала, се оказала толкова красива, че чак трудна за понасяне.

Запалих остатъка от моята свещ и затъкнах разтопената восъчна маса в свещника. Трябва да пиша почти легнала, защото иначе светлината не ми стига. Тъкмо се канех да продължа с низането на редовете си, когато Роуз се надигна и оглеждайки се наоколо, за да се увери, че съм затворила вратата на нашата стая, каза:

— Какво ти мина през ума, когато госпожица Марси спомена, че Скотни Хол отново отваря врати? Аз лично си спомних за началото на „Гордост и предразсъдъци“, където мисис Бенет възкликва: „Най-сетне се намери някой, който да се настани в Недърфийлд Парк!“. После мистър Бенет отива да посети новия богат наемател.

— Само че мистър Бенет не е дължал пари за неплатени наеми на въпросния богаташ — отбелязах.

— Татко и без това няма да отиде! О, как ми се иска да съм героиня от някой роман на Джейн Остин!

Аз пък рекох, че по-скоро предпочитам да съм героиня от роман на Шарлот Бронте.

— Кое според теб е по-добре — Джейн с леко влияние от Шарлот или обратното?

Обожавам разговори от този род, но нямах търпение да се върна към дневника си, затова кратко отвърнах:

— По петдесет процента от двете би било идеалният вариант. — След което решително започнах да пиша.

Вече е почти полунощ. Самата аз се чувствам като втора Шарлот Бронте, опитваща се да пиша на трепкащата светлина на догаряща свещ с вкочанели от студ ръце. Как ми се иска Стивън да не беше повдигал въпроса за храната — откакто стана дума за това, изпитвам още по-силен глад, което е странно, защото все пак ядох яйце преди по-малко от шест часа. Мили боже! Едва сега ми хрумна, че след като Стивън не е можел да заспи и се е тревожил за мен, то той самият сигурно също е бил гладен! Ама какво домакинство сме само!

Чудя се дали, ако забода няколко кибритени клечки в разтопения восък, ще успея да поддържам светлината още известно време.

Никакъв ефект от последното ми хрумване — все едно да се опитваш да пишеш на светлината на фосфоресциращи червеи. Добре че луната си е проправила път сред облаците и сега лъчите й проникват в стаята ни — достатъчно са силни, за да виждам. Колко е вълнуващо да пишеш на лунна светлина!

Роуз заспа по гръб и с широко отворена уста. Дори в тази поза тя изглежда красива. Надявам се, че ще сънува чуден сън, в който богат млад мъж й предлага ръката и парите си.

Никак, ама никак не ми се спи. Може да си поприказвам наум с госпожица Блосъм. На фона на окъпания в сребриста светлина прозорец внушителният й бюст изглежда дори още по-огромен. Току-що я попитах дали мисли, че на Роуз и на мен някой път ще ни се случи нещо вълнуващо, и съвсем ясно я чух да ми казва:

— Ами не знам, пиленца, но съм сигурна, че тази твоя сестра може да бъде истинска светска дама, стига да й се даде шанс!

Не мисля, че аз някога бих могла да бъда светска дама.

Като нищо бих продължила с писането през цялата нощ, но ми е все по-трудно да виждам, а е цяло престъпление да хабя така скъпоценната хартия, затова ще трябва да се задоволя с мислене. Размишленията, изглежда, са единственият лукс, който не се заплаща.

Трета глава

Току-що изчетох този дневник от началото до края. Установих, че ми е много лесно да разшифровам стенографските знаци — дори онези, които надрасках снощи на лунна светлина. Количеството на написаното ме изненадва. Понякога една страница може да ми отнеме часове, макар мисълта ми да тече изключително бързо. Но думите, които съм използвала, не са най-подходящите. Нима, докато чете всичко това, някой би могъл да си представи нашата кухня, осветена от пламъка на огъня в камината, или пък кулата Белмот, забила връх в сребристите облаци, или Стивън, който незнайно как успява да изглежда едновременно като благородник и просяк? (Между другото, беше ужасно нечестно от моя страна да отбележа по-преди, че той изглежда малко отнесен.) Когато чета някоя книга, впрягам в действие цялото си въображение, а писането е почти като четенето — и двете ти дават усещане за преживяно. Да преживяваш онова, което четеш, увеличава стократно удоволствието от това занимание, но се съмнявам, че много хора се опитват да го правят.

В момента се намирам в таванската стая, защото Роуз и Топаз са се разприказвали в кухнята. Измъкнали са отнякъде кутия със зелена боя — останала още от времето, когато изпълнявах ролята на елф в една училищна пиеса — и се канят да боядисват някои стари дрехи. Нямам намерение да се превръщам в автор, който може да работи единствено ако се усамоти. В края на краищата Джейн Остин е писала своите романи във всекидневната и когато някой е пристигал на гости, е оставяла писането за по-късно (макар да съм сигурна, че не й е било много приятно да го прави). Но аз още не съм съвсем като любимата ми писателка и онова, което мога да изтърпя, си има граници. Освен това искам да съм на спокойствие, когато описвам замъка. На тавана е ужасно студено, но съм си сложила палтото и вълнените ръкавици. Ейб, нашият красив бледо риж котарак, се е настанил в скута ми и ме топли, докато пиша, положила тетрадката си върху цистерната за вода. Истинското му име е Абелард, за да си върви с Елоиз (едва ли е нужно да казвам, че Топаз ги е кръстила с тези имена), но ние рядко използваме това претенциозно име. Ейб е добър по природа, но не и сантиментален. Жестът, който ми прави този следобед, е наистина рядка проява на внимание от негова страна.

Днес май трябва да започна със заглавието:

Как Се Озовахме В Замъка.

Докато татко беше в затвора, живеехме в един лондонски пансион. Мама не искаше да останем в старата къща в близост до съседа, който имаше склонност да прескача оградата. Когато баща ни излезе на свобода, реши да купи къща в провинцията. По онова време трябва да сме били в нормално финансово състояние, защото „Джейкъб Рестлинг“ се продаваше невероятно добре за книга от нейния тип, а лекциите, които татко изнасяше, докарваха дори повече приходи, отколкото продажбите. Мама пък от своя страна имаше личен доход.

Татко реши, че графство Съфолк е най-подходящо за нас, тъй че много скоро се настанихме в хотела в Кингс Крипт и започнахме да обикаляме района, за да си харесаме къща. Това не беше проблем, защото тогава все още имахме кола: татко и мама сядаха отпред, а Роуз, Томас и аз се настанявахме отзад. Беше невероятно забавно, защото настроението на баща ни неизменно беше добро — Господ ми е свидетел, че тогава изобщо не даваше признаци душата му да е пронизана от стоманено острие. Но определено хранеше предразсъдъци по отношение на съседите. Огледахме множество прекрасни къщи в близките села, но той отхвърли всичките.

Настъпи късна есен — златна и мека. Възхищавах се на обагрените в топли цветове поля и зеленикавите води на езерата. Роуз не обича равнината, но аз винаги съм я харесвала — тя чудесно подчертава безкрайността на небето! Една вечер, когато имаше невероятно красив залез, се загубихме. Мама държеше картата, опъната на коленете си, и не спираше да твърди, че цялата околност се е обърнала с краката нагоре. Когато обаче завъртя картата обратно, всичко си дойде на мястото. Според нейните твърдения имената на населените места бяха онези, които трябваше да се четат обърнато. Двете с Роуз ужасно се смяхме на тази случка — много ни хареса, че сме се изгубили. Татко пък прие объркването на мама с абсолютно спокойствие.

Внезапно в далечината пред нас се появи хълм, на върха, на който се извисяваше висока кръгла кула. Татко веднага реши, че непременно трябва да отидем и да разгледаме кулата, макар майка ни да не беше много въодушевена от идеята. Беше трудно да стигнем дотам, защото пътят криволичеше, минаваше през падини и горички и тогава кулата съвсем изчезваше от погледа ни. Въпреки това тя неизменно се появяваше на хоризонта, което докарваше татко, Роуз и мен до възторг. Мама продължаваше да повтаря, че вече е станало прекалено късно за Томас — брат ни наистина бе заспал, сгушен между мен и Роуз.

Най-накрая стигнахме до един занемарен пътен знак, на който пишеше: „Само за Белмонт и замъка“. Стрелката сочеше към тясна, обрасла с треволяци поляна. Татко подкара през нея и тревите оживено се съпротивляваха на колата, удряйки я шумно. Спомням си, че тогава направих асоциация с приказката за Спящата красавица и Принца, който е трябвало да си проправя път през непроходимата гора, за да стигне до притихналия замък. Живият плет беше толкова висок и пътят извиваше толкова често, че не виждахме на повече от няколко метра напред. Мама повтаряше, че трябва да се връщаме, преди да сме закъсали, и че най-вероятно ни очакват километри, докато стигнем до целта си. После изведнъж се озовахме на равно и открито, откъдето видяхме не кулата, която бе крайната точка на нашето пътешествие, а един доста голям замък. Татко извика възторжено и всички наскачахме от колата, вперили удивени погледи в ширналата се пред нас гледка.

Колко странен и красив изглеждаше замъкът, озарен от лъчите на залязващото слънце! Още си спомням тази първа среща с него — виждам сивите каменни стени и кули, изрязани върху фона на бледожълтото небе, отражението на замъка в пълния с вода крепостен ров, изумруденозелените водорасли, полюшващи се грациозно току до огледално гладката повърхност. Не се чуваше никакъв звук и нашите развълнувани гласове подсилваха усещането за абсолютна тишина.

Татко посочи към портата — от двете й страни се издигаха кръгли кули, средите, на които бяха свързани с помещение с тесни и високи прозорци. От дясната страна на къщичката на вратаря не бе останало нищо друго, освен развалини, затова пък отляво тръгваше висока крепостна стена със защитни бойници и стигаше чак до една отдалечена ъглова кула. Над дълбокия ров минаваше мост, който стигаше до масивната, обкована с огромни железни гвоздеи дъбова порта. В едното крило бе изрязана миниатюрна вратичка, която се полюшваше леко открехната. В мига, в който татко забеляза това, се озова светкавично пред нея. Мама замърмори за незаконно влизане в чужда собственост и други подобни. Дори се опита да попречи на мен и на Роуз да влезем в двора на замъка, но накрая вдигна ръце. Тя и Томас останаха отвън — брат ни се беше събудил и тихо хлипаше.

Колко добре си спомням как хукнахме презглава към замръзналия в тиха неподвижност двор, аромата на влажен камък и водорасли, който ни удари в носа, докато пресичахме моста, огромното вълнение, което ни изпълни миг преди да преминем през ниската вратичка! Щом пристъпихме прага й, се озовахме в хладния пасаж под помещението, свързващо двете централни кули. Точно там за първи път почувствах замъка — на това място човек най-ясно си дава сметка за това колко огромна е масата камъни около него. Бях прекалено малка, за да ме занимават въпроси за далечното минало и историческите факти. За мен замъкът бе като излязъл от вълшебна приказка, а особеният хлад, идващ от каменните стени, бе толкова мистичен, че побързах да се вкопча здраво в Роуз. Двете заедно затичахме към светлината в другия край на пасажа, а после замръзнахме на местата си от удивление.

Вместо сивите стени и високите кули, които очаквахме да видим, вляво от нас имаше дълга къща с варосани в бяло стени, пресечени от потъмнели от времето дървени греди, фасадата й бе осеяна с малки прозорчета с ромбовидни стъкла, скрепени с оловни рамки, позлатени от лъчите на залязващото слънце, а фронтонът на двукрилия покрив изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да се срине. Тази къща принадлежеше към друга приказка — покриваше се едно към едно с къщичката от „Хензел и Гретел“ и за миг дори със страх си помислих, че като нищо някоя зла вещица може да е отвлякла татко. В този момент обаче го видях как безуспешно се опитва да влезе вътре през кухненската врата. Щом не успя, той се върна тичешком при нас и ни уведоми, че е забелязал един отворен прозорец точно до входа — ако прехвърлеше Роуз през него, тя би могла да ни отключи и ние да влезем. Зарадвах се, че изборът му бе паднал на Роуз, а не на мен — щях да умра от ужас, ако ми се наложеше да остана сама в тази загадъчна къща дори за секунда. За разлика от мен сестра ми беше къде-къде по-безстрашна. Тя дори опита да се покатери по стената и сама да се преметне през прозореца още преди татко да е посегнал да я повдигне. След малко Роуз изчезна от погледите ни. Чухме я как се бори с тежките резета. Накрая успя и отвори вратата. На лицето й грееше триумфална усмивка.

Квадратното фоайе беше тъмно и студено, с остро доловима миризма на мухъл. Дървените плоскости, покриващи стените, бяха боядисани в жълтеникавокафяв цвят.

— Можете ли да повярвате, че някой е сторил това с тази прекрасна стара облицовка? — възкликна възмутено баща ни.

Последвахме го. Стените на стаята вляво бяха облепени с тъмночервени тапети. Вътре имаше огромна камина с черна решетка от ковано желязо и прелестно малко прозорче, гледащо към градината. Въпреки това първото ми впечатление беше, че помещението е противно.

— Таванът е фалшив — отбеляза татко и се протегна, за да почука със свитите си пръсти по него. — О, боже, предполагам, че това трябва да е дело на викторианците! Превърнали са това място в образец на кича.

Върнахме се в хола и оттам обратно в голямата стая, която сега ползваме като всекидневна — тя се простира по цялото протежение на къщата. Двете с Роуз тичешком прекосихме обширното помещение и се покатерихме върху пейката, вградена в стената. Татко отвори двете тежки крила на прозореца, така че да можем да се надвесим навън и да видим отраженията си във водата на защитния ров. Баща ни обърна внимание на дебелината на стените и ни обясни как къщата е била построена върху развалините на замъка.

— Някога тук трябва да е било наистина красиво — рече той, без да откъсва поглед от ширналата се пред нас ливада. — И отново може да бъде така. Само си помислете как би изглеждало това място през лятото, когато полето от другата страна на рова се изпълни със златна пшеница.

После се обърна и нададе ужасен вик при вида на тапетите. По думите му те наподобяваха гигантски размазани жаби. Така беше наистина, а в теракотените плочки с тютюнев цвят, оформящи бордюр около камината, имаше нещо чудовищно отблъскващо. Ала за сметка на това прозорците, чиито стъкла бяха съставени от ромбовидно изрязани елементи, предоставяха възможност да се насладим на прелестната гледка, която представляваха градината и зашеметяващият залез, а що се отнася до защитния ров — вече бях напълно в негов плен.

Докато двете с Роуз се забавлявахме да махаме на отраженията си в зеленикавата вода под нас, баща ни пое по късия коридор, отвеждащ до кухнята. Изведнъж го чухме възмутено да вика:

— Тази свиня! Ох, тази свиня!

В първия момент си помислих, че трябва да е открил истински прасета в кухнята, но се оказа, че думите му са просто продължение на гневната тирада, изразяваща мнението му за предишния собственик на къщата, успял да нанесе такива поражения върху нея. Видът на кухнята наистина беше ужасен. Помещението бе разделено на няколко по-малки — в едното от отделенията, изглежда, бяха държали кокошките! Окаченият таван беше грозно увиснал, стълбището и шкафовете бяха боядисани в същото противно жълтеникавокафяво като в антрето. Онова, което ме разстрои най-много, бе купчината от парцали и слама, в която най-вероятно бяха преспивали скитници. Постарах се да стоя възможно по-далеч и бях изключително доволна, когато татко ни поведе по стълбите към горния етаж.

Спалните не се различаваха особено от стаите, които вече бяхме разгледали — същите отвратителни окачени тавани, абсурдни камини и отблъскващи тапети. Когато обаче видях входа към кръглата кула в стаята, която в момента е моя и на Роуз, изпитах истинско въодушевление. Татко се опита да отвори вратата, но тя беше закована към рамката и той тръгна обратно към площадката при стълбището.

— Ъгловата кула, която видяхме отвън, трябва да е някъде тук — отбеляза той.

Последвахме го. Озовахме се в малката стаичка, същата, която сега заема брат ни Томас, а оттам — в банята. Вътре имаше огромна вана, облицована с махагон, както и две тоалетни чинии, поставени плътно една до друга, със седалки от махагон и един общ капак. Върху керамичното казанче беше нарисуван замъкът Уиндзор. Когато се дръпнеше въжето, долната част на замъка отиваше надолу. Точно над това изображение се виждаше текст, оставен от предишните наематели: „Имай вяра в Мен и Аз ще пребъда“. Татко приседна на ръба на ваната, задавен от смях. Той така и не допусна нещо в тази баня да се промени, така че текстът си стои до ден-днешен.

Ъгловата кула се намираше между ваната и тоалетните чинии. В нея не можеше да се влезе направо, тъй като на това ниво нямаше врата, така че трябваше да се изкачим по спираловидното каменно стълбище в самата кула. Стъпалата бяха толкова изпотрошени, че се принудихме да се върнем назад. Въпреки това успяхме да се изкатерим достатъчно високо, за да открием изход, от който човек се озоваваше директно върху крепостната стена. Тя беше достатъчно широка, за да се ходи по нея, освен това от двете й страни имаше парапети. Застанали там, ние успяхме ясно да видим колата и мама, която се опитваше да приспи Томас.

— Гледайте да не ни забележи — предупреди ни татко, — защото ще реши, че ще си счупим вратовете.

Пътеката, обхождаща стените по цялото им протежение, свършваше при едната от кулите към къщичката на вратаря. В кулата открихме врата, зад която се намираше една-единствена просторна стая — тази, която бе разположена точно над входа на замъка.

— Слава богу, това тук поне не е пипнато! — възкликна баща ни, когато пристъпихме вътре. — О, как само бих могъл да творя в тази стая!

От едните решетъчни прозорци се разкриваше гледка към вътрешния двор, а от другите — към ширналата се зад укрепителния ров ливада. Татко каза, че прозорците са в стил „Тюдор“ и че очевидно са по-нови от самата стая, но доста по-стари от къщата, прилепена към крепостната стена.

Върнахме се обратно в кръглата кула и внезапно решихме, че макар и изронени, каменните стъпала са достатъчно добри да ни отведат до самия връх. Когато обаче се закатерихме нагоре, обгърнати в мрак, ми се прииска да не бяхме вземали такова решение. Баща ни извади кибрит и осветяваше пътя ни с кибритени клечки, но когато всяка една от тях догаряше, за миг наоколо се възцаряваше пълна тъмнина, докато баща ни не светнеше отново. А усещането от хладния грапав камък под стъпалата и дланите ми бе наистина странно. Когато обаче най-сетне се озовахме на върха на бойницата, осъзнах, че всичките тези мъки са си стрували: никога преди не бях се качвала толкова нависоко. Изпитах пълен триумф заради проявената храброст. Не че бях имала някакъв избор — през цялото време Роуз ме беше побутвала отзад.

Стояхме на върха и погледите ни обхождаха ширналата се пред погледа ни красота. Толкова високо бяхме, че полята изглеждаха като пачуърк. В далечината се мяркаха малки горички, а на около миля вляво се виждаше миниатюрно селце. Минахме от другата страна на бойницата, за да огледаме и вътрешния двор, и в един глас възкликнахме:

— Ето я!

Току зад порутената западна стена се издигаше малко възвишение и на него се извисяваше кулата, която така дълго бяхме търсили. И до ден-днешен не мога да си обясня как така не бяхме я забелязали още с влизането си в двора на замъка. Най-вероятно шубраците, избуяли в занемарената градина, ни бяха накарали да побързаме да извърнем погледи встрани, към нещо друго — къщата например.

Татко се спусна бързо по стълбите и аз уплашено завиках след него:

— Чакай, чакай!

Той се спря, взе ме на ръце и пропусна Роуз напред, като й позволи тя да осветява пътя ни с кибритени клечки. Татко явно предположи, че като стигнем до края на стълбището, ще се озовем пред коридора, водещ към къщичката на вратаря, но последната кибритена клечка бе използвана по-рано, така че тръгнахме обратно към банята и оттам — към фоайето на долния етаж. Мама тъкмо влизаше през входната врата. Беше тръгнала да ни търси, помъкнала след себе си един твърде кисел и сънлив Томас. Брат ни не обичаше да остава сам в колата. Татко показа на мама кулата на хълма — сега, когато вече знаехме накъде да гледаме, нямаше проблеми да я открием. Предложи да отскочим набързо дотам и да я разгледаме, после, без да дочака отговор, се втурна. Мама извика след него, че не би могла да го придружи заради Томас. Чувствах, че трябва да остана при нея и брат ми, но не го направих. Затичах след баща ми и Роуз.

Прехвърлихме се през срутените стени, очертаващи границите на градината, и преминахме по разклатеното дървено мостче в югоизточната част на защитния ров. Озовахме се в подножието на хълма. Според татко това не бе естествена природна формация, а дело на ръцете на древните ни предшественици. Всъщност още при тази наша първа среща със замъка хълмът се сдоби с названието „могилата“. Вече не се виждаха останки от каменни стени. Изкачвахме се по гладка пръст. На върха обаче се натъкнахме на някакви неравности, които според татко навремето трябва да са изпълнявали ролята на отбранителни съоръжения. И ето ни най-сетне насред обширното, обрасло с трева плато. В най-отдалечения край имаше по-малка кръгла могилка. Именно върху нея с цялата си горда прелест се издигаше кулата. Тъмният й силует се открояваше на фона на обагреното от последните отблясъци на залязващото слънце небе. Входът беше на около четири метра нагоре и до него се стигаше по тясно каменно стълбище. Татко доста се мъчи да отвори вратата, но без успех, така че онази вечер не успяхме да разгледаме кулата отвътре.

Затова пък обиколихме цялата могила. Татко ни обясни, че зеленото плато е представлявало двор на замъка и че цялата тази част е много по-стара от руините в ниското. Залезът избледня и вятърът се усили. Изведнъж всичко започна да ми изглежда страшно, ала татко продължаваше да се разхожда и безгрижно да бъбри. Изведнъж Роуз подметна:

— Прилича досущ на кулата от „Ланкашърските вещици“, в която е живяла старата Демдайк.

Сестра ми беше почнала да ми чете откъси от тази книга и така ме бе наплашила, че мама я беше заставила да престане.

Точно когато Роуз направи това свое заключение, чухме зовящите викове на майка. Гласът й звучеше някак пискливо и странно, почти отчаяно.

Сграбчих Роуз за ръката и казах:

— Да вървим, мама е уплашена.

Постарах се да си внуша, че тичам надолу към замъка именно за да помогна на мама, а не защото аз самата съм обзета от ужас.

Двете със сестра ми прескочихме останките от каменната стена, обграждаща градината на замъка. Препускахме Все по-бързо и по-бързо — имах чувството, че всеки момент ще паднем. През цялото време на дивия ни бяг изпитвах неописуем страх, но и силен възторг. Чувствах се така през цялата тази първа вечер.

Мама седеше на площадката пред входа на къщата със заспалия в скута й Томас.

— Не е ли прекрасно?! — възкликна баща ни. — Ще имам този замък, ако ще това да ми коства и последното пени.

Мама примирено въздъхна:

— Ако това ще е кръстът ми, надявам се Господ да ме дари с достатъчно сили, за да го нося.

При тези нейни думи татко избухна в смях, а аз направо бях шокирана. Нямам ни най-малка представа дали мама е имала за цел да звучи забавно — напоследък все по-често и по-често установявам, че споменът ми за нея бързо избледнява. Дори когато си спомням нещата, които някога е казвала, не мога да се сетя как точно звучеше гласът й. И макар все още ясно да си представям силуета й на стълбите пред къщата, костюма й от кафяв туид и меката й филцова шапка, изобщо не мога да си спомня чертите на лицето й. Затова изваждам снимката й.

Роуз и аз се върнахме при колата с мама, но татко продължи да обикаля наоколо, докато съвсем се стъмни. Спомням си го как сякаш изникна на стената — на мястото, откъдето се влизаше в къщичката на вратаря, и как внезапно започнах да се чудя дали наистина и аз самата преди малко съм била там горе. Дори в здрача различавах златистата му коса и прекрасния му профил. В онези дни той беше в превъзходна физическа форма — баща ни винаги е бил едър мъж, но тогава бе по-слаб и с по-широки плещи.

Толкова бе въодушевен, че през целия път обратно към Кингс Крипт натискаше педала за газта до дупка. От високата скорост Роуз, Томас и аз направо отскочихме назад и се залепихме за седалката. Мама отбеляза, че при този тесен път бързото каране не е безопасно, и татко рязко намали — до такава степен, че в един момент започнахме да се движим със скоростта на заспал охлюв, което накара мен и Роуз да избухнем в смях.

— За всяко нещо си има причина — рече мама, — а и Томас отдавна трябваше да е в леглото.

Той обаче внезапно се изправи и патетично извика:

— Мили боже, ама наистина трябваше да съм си легнал!

Това ни докара до нов изблик на смях, към който се присъедини дори и мама.

На следващия ден баща ни поразпита местните хора и се отправи към Скотни Хол. Когато се върна, обяви, че господин Котън няма намерение да продава замъка, но е съгласен да ни го даде под наем за срок от четирийсет години.

— Освен това имам пълната свобода да правя каквито си искам промени в къщата — добави татко, — защото старият джентълмен е убеден, че не бих могъл да я направя по-ужасна, отколкото е в момента.

Разбира се, татко изцяло преобрази къщата — вароса фасадата, смъкна осем пласта тапети от дървената облицовка на стените на всекидневната, премахна най-грозните камини, окачените тавани и стените, преграждащи кухнята. Възнамеряваше да направи още много подобрения, особено такива, които щяха да ни донесат удобства. Доколкото си спомням, мама искаше да прокараме централно отопление, както и генератор за електрически ток, но той така се отдаде на реконструирането на антикварните мебели още преди да е започнал ремонта, че накрая тя го убеди да съкрати работата до минимум. Подобренията можеха да бъдат въведени и по-късно, може би когато напишеше следващата си успешна книга.

През пролетта се нанесохме в новия си дом. Ясно си спомням следобеда, в който за първи път пристъпихме в обновената всекидневна — всичко вътре беше ново и свежо: завесите от кретон, изпъстрени с цветя, красивите старинни мебели, боядисаните в бяло дървени панели на стените (последното просто беше наложително, тъй като плоскостите бяха в ужасно състояние). Изпаднах във възторг при вида на огромната ваза, пълна със свежи букови клонки. Седнах на пода и се заех да съзерцавам наситенозелените листа, докато Роуз изпълняваше на старото мамино пиано композирания от нея самата етюд „На една водна лилия“. По едно време татко се появи в стаята с ликуващ вид и ни осведоми, че вън ни очаква изненада. Отвори широко крилата на прозореца: във водата на крепостния ров плуваха два прекрасни бели лебеда. Надвесихме се навън и започнахме да им хвърляме трохи хляб, а ветрецът рошеше леко косите ни и едва-едва разклащаше листата на потопените във вазата букови клонки. Излязох в градината. Тревата беше равно подрязана, цветните лехи — оформени. Из въздуха се носеше сладкият аромат на разцъфнали пролетни цветя.

Татко подреждаше книгите си в къщичката на вратаря. Щом ме видя през прозореца, той ми подвикна:

— Не е ли прекрасен този дом, а?

Съгласих се с него, разбира се. И днес продължавам да мисля същото, макар че всеки, който прекара дори само една зима тук, ще реши, че Северният полюс е за предпочитане.

Колко странно нещо е човешката памет! Когато затворя очи, виждам три различни замъка: първия — от онази вечер, окъпан в розовозлатисти отблясъци; другия — светъл, уютен и свеж, от ранните ни дни в него; и третия — такъв, какъвто е сега. Последната картина е много тъжна, защото всичките ни хубави мебели са изчезнали — в трапезарията няма нищо друго, освен един килим. Не че това помещение ни липсва — то бе първото, в което бяхме попаднали при запознанството си със замъка, а освен това е твърде далеч от кухнята — нашето постоянно убежище напоследък. Във всекидневната все още има няколко стола и слава богу, че няма кой да се навие да купи пианото, защото е прекалено старо и масивно. Но красивите кретонени завеси са избелели и цялата стая има занемарен вид. Тази пролет наистина трябва да се опитаме да поосвежим дома си — ако не друго, то букови клонки поне имаме в изобилие.

От пет години сме в това състояние на крайна бедност. Струва ми се, че след като мама умря, живяхме известно време с парите, които тя ни остави. Макар по онова време да не се интересувах много от финансови въпроси, бях убедена, че рано или късно татко отново ще започне да печели. Мама ни беше възпитала да вярваме, че той е гений, а гениите не бива да се пришпорват.

Какво всъщност става с татко? И с какво се занимава през цялото време? Както вчера писах, той не прави друго, освен да чете детективски истории, но това беше глупаво обобщение — госпожица Марси рядко му носи повече от два романа на седмица (но пък е вярно, че татко е в състояние да препрочита някои книги до безкрай, което направо ме поразява). Той, разбира се, се увлича и от друг тип литература. Всичките ни ценни томове са разпродадени (колко ужасно ми липсват!), но са останали още доста, включително и едно непълно издание на „Енциклопедия Британика“. Знам, че често я чете — забавлява се да се прехвърля от една справка на друга и може да го прави с часове. Освен това съм сигурна, че е погълнат от мисли — на няколко пъти изобщо не отвърна, когато почуквах на вратата му, а щом влизах в стаичката, го намирах седнал неподвижно на стола си, вперил невиждащ поглед в пространството. Когато времето е хубаво, излиза навън и дълго се разхожда, само че не е правил това от месеци.

Загубил е връзка с всичките си приятели в Лондон, а единственият му другар тук е викарият, който е най-добросърдечният човек на света — ерген, за дома, на когото се грижи застаряваща икономка. Сега, като се замисля, установявам, че през тази зима татко не се е срещал дори с него.

Затварянето на баща ни в себе си и откъсването му от външния свят силно ограничава и нашите социални контакти. Да не говорим, че тук и без това няма с кого толкова да се общува. Селото е малко и единствените му забележителности са църквата, домът на викария, малкото училище, кръчмата, един магазин, който изпълнява ролята и на поща, и шепа схлупени къщурки. Въпреки това паството, което обслужва викарият, е многобройно — в него се включват всички богомолци от околните ферми и селца. Селото е невероятно красиво, а името му е необичайно — Годсенд, съкратено от Годис Енд. Наречено е на името на нормандския рицар Етиен дьо Годис, който е построил и замъка Белмот. Нашият замък — имам предвид този, около който е издигната крепостната стена и към който е прилепена нашата къща, също се казва Годсенд. Построен е от един по-късен представител на рода Дьо Годис.

Никой няма представа откъде идва името „Белмот“ — така се нарича цялата могила ведно със замъка, построен върху нея. Би могло да се допусне, че първата сричка „бел“ — „хубав“, е от френски произход, но викарият е поддръжник на друга теория: според него замъкът е кръстен на финикийския бог на слънцето Бел. Древните ни предшественици са издигнали могилата, за да палят огньове на върха й в нощта срещу 21 юни — деня на лятното слънцестоене. Викарият смята, че норманите просто са се възползвали от готовото насипно съоръжение. Баща ми не е съгласен с теорията на приятеля си и я опровергава с думите, че финикийците са боготворели звездите, а не слънцето. Няма значение, могилата е еднакво добра за прекланяне както пред едното, така и пред другото. Когато ми остане малко време, аз самата отивам там, за да отдам почитта си към Бога.

Имах намерение да препиша едно есе на тема „Замъците“, което бях подготвила за историческото дружество в училище, но сега го намирам за ужасно дълго и доста нескопосно (как ли са имали търпение да го изслушат в училище?), затова ще го перифразирам и предам в съкратен вариант.

Замъците

В ранния нормански период от историята ни, изглежда, е имало насипи, оградени с ровове и дървени стени, служещи за защита. Зад рововете и загражденията предшествениците ни са си правели дървени къщи, а понякога са издигали и могили от пръст, които да изпълняват ролята на наблюдателници. По-късните нормани започнали да строят високи централни кули от камък с квадратна основа, но впоследствие се оказало, че е много лесно опорните ъглови камъни на тези бойници да бъдат изравяни и измъквани от местата им. Така враговете успявали да разрушават строителните съоръжения, затова се преминало към градеж на кръгли кули, от типа, на които е и тази в Белмот. По-късно централните бойници били ограждани с високи каменни стени, наричани преградни. Те обикновено образували квадрат, а от двете страни на помещението за стражите, както и в четирите ъгъла и в средата на всяка една от стените се издигали изпъкнали кули, откъдето наблюдателите можели да забележат и прогонят всеки нападател, осмелил се да приближи крепостта. Само че враговете разполагали с множество други трикове за провеждане на атака — като забележителната метателна машина, наречена требушет, посредством, която изхвърляли огромни камъни или трупове на коне по посока на крепостта, причинявайки големи щети. Впоследствие на някого му хрумнало да огради крепостните стени със защитен ров. Разбира се, оградените с ровове замъци трябвало да бъдат строени в ниското. Кулата Белмот, издигната на висока могила, най-вероятно датира от по-стари времена — когато е бил построен и замъкът Годсенд. По-късно всички замъци са се превърнали в паметници от стари времена и пуританите на Кромуел са сринали две от стените на нашия замък до основи, а една друга — частично.

Името на благородниците Дьо Годис е умряло дълго преди това и двата замъка преминали в наследство по дъщерна линия на семейство Котън от Скотни. Постройката, изградена насред руините, известно време е служела за резиденция на вдовиците Котън, а после се превърнала в най-обикновена чифликчийска къща.

Сега не е дори и това — просто е убежище на разорените Мортмейнови.

О, как ще се справяме с парите занапред? Със сигурност сме достатъчно интелигентни, за да припечелим нещо или да се омъжим успешно — е, поне Роуз, защото аз по-скоро бих умряла, отколкото да надяна брачни окови, а освен това дълбоко се съмнявам, че мога да меля брашно, с когото и да е. Но виж, ако Роуз срещне някого… Навремето всяка година ходехме в Лондон и отсядахме у една леля на татко, която имаше къща в Челси — с езерце с водни лилии и колекция от картини на избрани художници. Точно там татко за първи път се срещна с Топаз — леля Милисънт така и не му прости заради неподходящия брак и вече не получаваме покани за гостуване. Много жалко, защото напоследък изобщо не се срещаме с никакви мъже — дори и с художници. Горката аз! Чувствам как изпадам в униние. Докато пишех, се бях пренесла в миналото и светлината на спомените ме сгряваше — златната светлина на онази далечна есен, сребристата светлина на пролетта и най-сетне — странната сива, но вълнуваща светлина, струяща от историческото минало. Но вече съм обратно на земята. Дъждът удря по прозореца на таванската стая, леденостуденият вятър препуска нагоре по стълбището, а Ейб напусна скута ми и слезе на долния етаж, така че вече няма кой да ме топли.

О, небеса, как само се сипе като из ведро! Дъждът е като плътен диагонален воал, спуснат над Белмот. Ала независимо дали е окъпан от дъжд или от слънчеви лъчи, замъкът винаги е красив. Как ми се ще да беше нощта на лятното слънцестоене, за да се покатеря на могилата и да запаля там своя оброчен огън.

Откъм цистерната се чува бълбукащ звук — това означава, че в момента Стивън помпи вода в кухнята. О, блаженство! Тази вечер е мой ред да се къпя. А щом като Стивън е вкъщи, значи е дошло време за вечеря. Ще сляза долу и ще бъда много мила и добра с всички. Благородните дела и горещите вани са най-добрият лек срещу депресията.

Четвърта глава

Изобщо не подозирах какво ще ни донесе вечерта. А наистина се случи нещо необикновено! Сега фантазията ми напира да се развихри, но съм забелязала, че когато нещо се случва във въображението на човек, то рядко се превръща в реалност, така че по-добре да овладея порива си и да престана да градя въздушни кули. Вместо това ще опиша вечерта от самото начало, като отново бавно й се насладя. В момента всяка секунда ми изглежда изключително вълнуваща, защото е предшествала чудото, станало накрая.

Оттеглила съм се в хамбара. Заради случката от снощи Роуз и Топаз са запретнали ръкави и лъскат всекидневната. Настроението им е страхотно приповдигнато — когато минах покрай тях, сестра ми пееше с цяло гърло: „О, прелестен остров Капри“, а Топаз много тихо напяваше рефрен от „Прати този мъж по дяволите“. Утринта е повече от прекрасна — навън е по-топло от вчера и слънцето грее ярко на небосвода. Хамбарът (дали сме го под наем на господин Стебинс, но му дължим толкова много за млякото и маслото, които вземаме от него, че той вече не ни плаща) е пълен до тавана със слама. Покатерила съм се най-отгоре и съм отворила малката квадратна вратичка под покрива, за да виждам какво става навън. Погледът ми обхожда стърнищата и разораните ниви, натежалите от вода стръкове на зимната пшеница и се спира на селото, разположено зад тях, с пушещи комини, чийто дим прорязва неподвижния въздух. Всичко е обагрено в бледозлатисто, блести от свежест и събужда надежди.

Когато снощи слязох от таванската стаичка, установих, че Роуз и Топаз са боядисали всичко, до което са успели да се докопат — включително кърпата за бърсане на съдовете и пешкира за ръце. Още щом потопих носната си кърпичка в голямата тенекия, пълна със зелена боя, почувствах, че ме обзема неописуем възторг — усещането, че можеш да променяш цветовете, е наистина божествено. Продължих с двете си нощници, а после всички заедно се захванахме с чаршафите на Топаз, което се оказа такава тежка работа, че направо ни изцеди емоционално. Татко слезе за чая и с недоволство забеляза, че Топаз е боядисала жълтата му плетена жилетка — сега тя е с цвят на стар мъх. Освен това подхвърли, че гледката на зелените ни до лактите ръце е повече от отблъскваща.

За вечеря имахме истинско масло, което господин Стебинс беше дал на Стивън, когато отиде да се уточнят за работата (Стивън започна от тази сутрин). Освен маслото добрият фермер ни изпрати и пита мед. Стивън остави всичко това на масата пред мен и аз се почувствах като истинска господарка на замъка. Според мен дори милионерите не биха се отказали от топъл хляб, масло и мед, поднесени към чая им.

Рядко съм виждала дъжд като този, който заплющя по време на вечерята. Не обичам, когато природните прояви прехвърлят границите на нормалното. Не че това ме плаши, ала просто си представям как ще изглежда околността след подобен порой и започвам да се чувствам като пребита. Роуз е пълна противоположност на мен — тя изпитва възторг от бурите и колкото по-силни са гръмотевиците, толкова й е по-добре. Да не говорим пък за страстта й към могъщите светкавици. По време на вечерята сестра ми се надигна, отиде до вратата и ни уведоми, че дворът е напълно наводнен.

— Поляната ще бъде като истинско езеро! — отбеляза със задоволство тя, без да й пука, че само след час Томас ще трябва да се прибира у дома с велосипед (тази вечер ще закъснее, защото имат допълнителни часове в училище).

Татко отвърна:

— Нека да добавя към списъка с удоволствията, които бунтът на природата ти доставя, и следното: установих цели шест теча от таваните.

В кухнята вече капеше. Стивън беше поставил кофа, за да събира водата. Осведомих близките си, че в таванската стаичка капчуците започнаха още докато бях горе и съм се погрижила да сложа кофи, преди да сляза в кухнята. Стивън се качи да провери дали не са прелели, а когато се върна, ни зарадва със съобщението, че са се появили четири нови теча. Всички налични кофи вече бяха пуснати в употреба, така че Стивън се принуди да вземе трите тигана и големия супник.

— Май ще е най-добре да остана там и да ги изливам, щом се напълнят — отбеляза той.

Взе една книга и няколко остатъка от свещи, а аз не можах да се въздържа да не отбележа наум колко потискащо щеше да бъде за него да чете поезия насред шестте теча в тавана.

След като измихме съдовете, Роуз и Топаз отидоха в пристройката, където простирахме, за да метнат боядисаните чаршафи да съхнат. Татко остана до огъня в кухнята в очакване дъждът най-сетне да престане. Седеше неподвижно, впил поглед право пред себе си. Внезапно ми хрумна, че двамата с него сме се отдалечили невероятно много един от друг. Приближих се, приседнах на решетката на камината и заприказвах за времето, сякаш начевах разговор с непознат. Тази мисъл толкова ме депресира, че внезапно замлъкнах. Тишината продължи няколко минути, след което татко каза:

— Значи Стивън работи във фор Стоунс.

Кимнах, без да продумам. Татко се взря изпитателно в мен и после попита дали харесвам Стивън. Отвърнах, че ми е симпатичен, естествено, макар стихотворенията му да са истински провал.

— Не трябва да се преструваш, че не си наясно с плагиатството му — посъветва ме татко. — Знаеш как да го направиш: окуражи го да пише колкото е възможно повече собствени творби, независимо колко слаби може да са тези опити. И бъди много директна, дете мое, че даже и рязка, ако се наложи.

— Но на мен ми се струва, че това няма да му хареса — възразих. — Според мен Стивън ще приеме резкостта ми за пренебрежение, а знаеш колко е привързан към мен.

— Точно заради това малко острота и категоричност няма да навредят — настоя татко. — Освен ако… Той, разбира се, е невероятен младеж, бих казал, че е богоподобен. Много съм доволен, че обектът на неговата привързаност си ти, а не Роуз.

Трябва да съм изглеждала страшно объркана, защото той се усмихна и добави:

— О, не затормозявай малката си главичка. Ти си толкова благоразумна, че най-вероятно инстинктът ти ще подскаже правилния подход. Няма смисъл да казвам на Топаз да те съветва по този въпрос — предварително знам, че според нея това, което става, ще е прекрасно и напълно естествено, и ще бъде права. Един господ знае какво ще излезе от вас, момичета.

Изведнъж схванах за какво ми говори.

— Разбирам — кимнах. — И ще бъда по-рязка със Стивън… в границите на разумното, разбира се.

Чудя се дали изобщо е възможно да го направя. И освен това не съм сигурна дали наистина е необходимо — привързаността на Стивън към мен не може да е нещо друго, нещо по-зряло и по-сериозно, нали? Но сега, след като баща ми повдигна въпроса, не мога да не се сетя колко странно звучеше гласът му, когато ме беше попитал дали не съм гладна. Мисълта е притеснителна, ала същевременно — вълнуваща… Трябва да я избия от съзнанието си — подобни работи изобщо не са ми по вкуса. Те обаче се харесват на сестра ми и знам точно какво имаше предвид баща ми, когато беше казал, че се радва, задето Стивън не е насочил предпочитанията си към нея.

Топаз влезе в кухнята, за да сложи ютиите да се загряват, затова татко смени темата и ме попита дали и аз съм боядисала всичките си дрехи в зелено. Отвърнах, че нямам кой знае какво за боядисване.

— А имаш ли нормална рокля, подобаваща на възрастта ти изобщо? — вдигна вежди той.

— Нито една — рекох. — И честно казано, не виждам никакъв шанс някога да се сдобия с дрехи, каквито носят останалите девойки. Но ученическата ми престилка е в много добро състояние. Ще изкара още дълго време, освен това ми е страшно удобна.

— Мога да преправя за нея някоя от моите рокли — подхвърли Топаз на излизане от кухнята.

Усетих колко се разстрои баща ми от факта, че нямам подходящи дрехи, и в стремежа си да сменя темата зададох възможно най-нетактичния въпрос, който би могъл да ми хрумне:

— Как върви работата?

Той напрегнато ме загледа, после рече:

— Вече си достатъчно голяма, за да продължаваш да вярваш във вълшебни приказки.

Сега, след като така и така бях подхванала темата, реших, че мога да отида малко по-далеч:

— Татко, кажи ми честно, поне не се ли опитваш да пишеш?

— Скъпа моя Касандра — произнесе баща ми с пресипнал глас, какъвто рядко използваше, — време е да се сложи край на легендата, че съм велик писател. Истината е, че никога няма да носиш прилични рокли, купени с пари, спечелени от мен.

После стана и без да каже нито дума повече, се отправи нагоре по стълбите. Ядосах се страшно на себе си, задето бях провалила първия нормален разговор с баща ми от месеци насам.

Точно в този момент се прибра Томас — беше вир-вода. Предупредих го да не минава през спалнята на татко и брат ми се оттегли през коридора към своята стаичка. Занесох му сухи дрехи, които за щастие вече бяха изгладени, а после се качих в таванското помещение, за да видя как е Стивън.

Беше залепил свещ на пода и четеше, разтворил страниците на книгата точно под трепкащия пламък. Лицето му се открояваше като светло петно в мрака, а устните му безмълвно се движеха. Не усети, че стоя на прага и го наблюдавам. Тиганите бяха на път да прелеят от насъбралата се дъждовна вода. Влязох в стаята да му помогна да ги изсипем през прозореца и докато правехме това, забелязах, че лампата в стаичката на баща ми свети. Беше предпочел да се върне там, независимо от дъжда, вместо да се прибере в спалнята си. Слава богу, валежът най-сетне беше отслабнал. Въздухът беше свеж. Подадох глава през прозореца и установих, че навън е по-топло, отколкото вътре. Винаги усещаме промените във времето с известно закъснение в тази наша къща.

— Пролетта скоро ще ви зарадва, госпожице Касандра — рече Стивън.

Стояхме мълчаливи до отворения прозорец и дишахме с пълна гръд.

— Въздухът е мек, нали? — попитах плахо. — Бих определила този дъжд като пролетен. Нали не си го внушавам? Знаеш, че винаги се опитвам да докарам пролетта по-бързо, отколкото тя в действителност пристига.

Стивън се надвеси навън и пое дълбоко дъх.

— Напротив, права сте, госпожице Касандра. Пролетта наближава. Може би ще има още студени дни, но така или иначе пролетта чука на вратата. — По устните му се плъзна усмивка, явно отправена не към мен, защото погледът му беше прикован в нещо невидимо в пространството. — Всяко начало е хубаво — добави той, затваряйки прозореца, и двамата отново поставихме тиганите под капещата вода.

Из стаята се разнесе тихият звън на падащите капки. Пламъкът на свещта трепкаше и чертаеше странни сенки по стените. При тази игра на светлината Стивън изглеждаше невероятно висок. Спомних си, че татко го бе нарекъл „богоподобен“, а после изведнъж се сетих, че бях забравила да се държа рязко с него.

Слязохме в кухнята и аз се заех да сервирам вечерята на Томас. Топаз гладеше копринения си пеньоар, който изглеждаше страхотно — преди боядисването цветът му беше избеляло син, а сега беше станал тюркоазено зелен. Стори ми се, че именно прелестният му вид беше причина за лошото настроение на сестра ми — защото тя пък гладеше една своя стара памучна рокля, при която цветът не се бе получил толкова добре.

— Какъв изобщо е смисълът да се занимаваме с летни дрехи? — мърмореше Роуз. — Не мога да повярвам, че някога отново ще стане топло.

— Тази вечер във въздуха се носи ухание на пролет — осведомих я аз. — Излез навън и се увери сама.

Роуз никога не се възторгва по отношение на сезоните, така че просто пропусна думите ми покрай ушите си, ала Топаз остави ютията и за секунда се озова при вратата. Отвори я, пристъпи напред, отметна глава назад, разтвори широко ръце и пое дълбоко дъх.

— Усеща се само предвестие за пролет, не и самата пролет — побързах да я предупредя аз, но младата ми мащеха така се беше захласнала, че не ме чу. Очаквах всеки миг да се слее с нощта, но след няколко дълбоки вдишвания тя се прибра вътре, взе пеньоара си и тръгна към спалнята, за да го облече.

— Нямам думи! — възкликна сестра ми. — След всичките тези години продължавам да се чудя дали се държи така, защото наистина й идва отвътре, или просто се превзема, за да ни впечатли. А може би иска да впечатли самата себе си?

— Защо не и трите едновременно? — засмях се аз. — И ако това й помага да се наслаждава на живота, ни най-малко не я обвинявам.

Роуз отиде да затвори вратата и за малко остана на прага. Свежият нощен въздух дори за миг не разведри мрачното й настроение. Сестра ми захлопна вратата и рече с гробовен тон:

— Бих сторила нещо наистина отчайващо, стига да знаех какво.

— Какъв всъщност ти е проблемът, Роуз? — попита я Томас. — Дни наред не спираш да мърмориш, вече ставаш досадна. Топаз поне се смее, а твоят вид неизменно е мрачен.

— Не говори с пълна уста — сряза го Роуз. — Видът ми е мрачен, защото в душата ми е мрачно. Нямам никакви дрехи, нито пък перспективи. Живея в мухлясала развалина и не ми остава нищо друго, освен да вегетирам в очакване на старостта.

— Положението е такова от години — каза Томас. — Коя е причината да започнеш да го приемаш толкова навътре точно сега?

— Може би дългата и студена зима — предположих аз.

— Дългата студена зима на живота ми — патетично отвърна сестра ми, при което Томас избухна в смях.

Роуз прояви здрав разум и сама се засмя на изказването си. Дойде и седна при нас на масата. Вече не изглеждаше толкова навъсена.

— Стивън — рече внезапно тя. — Ти редовно ходиш на църква. Можеш ли да ми кажеш дали хората още вярват в съществуването на дявола?

— Някои вярват — каза Стивън, — макар лично аз да се съмнявам, че викарият се отнася към тази група.

— Дяволът вече не е на мода — засмях се аз.

— В такъв случай трябва да е наистина поласкан, че аз вярвам в него. Както съм сигурна, че работи особено упорито, за да направи живота ми черен. Склонна съм да му продам душата си, подобно на Фауст.

— Само че Фауст е продал душата си, за да си върне обратно младостта — напомни й Томас.

— Тогава аз ще продам моята срещу възможността да изживея пълноценно младостта си, докато все още я имам — отвърна Роуз. — Как мислиш, дали дяволът иде ме чуе, ако изкрещя с все сила, или ще ми се наложи да търся дяволския кладенец или нещо от този род?

— Можеш просто да се опиташ да изразиш желанието си пред нашия зъл дух, оня, който краси водоливника — подхвърлих аз.

Макар сестра ми да звучеше много отчаяно, долавях в нея някаква палавост — нещо, което отдавна не бях забелязвала. Изведнъж ми се прииска да я окуража.

— Дай ми стълбата, Стивън — нареди незабавно Роуз.

Това, което наричаме „наш зъл дух“, всъщност е едно издялано над кухненската камина лице. Според татко на това място се е намирал параклисът на замъка, защото освен разтегнатото в странна гримаса каменно изображение около него се забелязват следи и от други релефни образи. В стената има и ниша, която по всяка вероятност е била предназначена за купела със светената вода. Отгоре има толкова много слоеве мазилка, че повечето очертания изглеждат размазани.

— Стълбата не е достатъчно висока, госпожице Роуз — каза Стивън, — а и викарият твърди, че това всъщност е глава на ангел, а не на зъл дух.

— Не знам, но на мен изражението му ми се вижда по-скоро дяволско — възрази Роуз. — Пък и нали поначало дяволът е паднал ангел?

Всички се втренчихме в главата — тя наистина изглеждаше сатанинска: голяма част от къдриците, които някога са я обрамчвали, сега бяха изпочупени, а онези, които се бяха съхранили, стърчаха нагоре и приличаха на рога.

— Ще вземе да се окаже, че е по-добре да изкажеш желанието си пред ангел, когото мислиш за дявол. Така дяволската сила може наистина да се събуди — допуснах на глас. — Както при вещиците, когато казват Светото писание отзад напред.

— Можем да те качим на сушилката за прането, Роуз — предложи Томас.

Сушилката бе поставена нависоко и от нея висяха праните чаршафи. Роуз нареди на Стивън да я смъкне надолу и той извърна очи към мен, за да види дали ще одобря подобно действие. Сестра ми смръщи вежди и се зае да сваля решетката без чужда помощ.

— Ако твърдо си решила да се побъркваш чак дотам, чакай поне да махна чаршафите — настоях.

Томас ми помогна да сгънем влажните чаршафи и да ги свалим от простора, а после задържа въжето, докато Роуз се наместваше по средата на дървената скара. Дръпна въжето, за да провери здравината му.

— Решетката ще те издържи — отбеляза Стивън. — Помагах, когато я правеха, и мога да гарантирам, че е изключително здрава. Виж, за въжетата не съм много сигурен.

Седнах до Роуз. Според мен, ако решетката издържеше тежестта на двете ни в смъкнато състояние, тогава нямаше да има проблем да издържи при вдигането на Роуз. Само един поглед върху пламналите страни и блесналите й очи ми беше достатъчен, за да знам, че е излишно да се опитвам да я разубедя.

Полюляхме се малко, после сестра ми каза:

— Достатъчно. Вече искам да ме издърпате нагоре.

Стивън се втурна да помогне на Томас.

— Но вие слезте, госпожице Касандра — каза той. — Опасно е.

— Предполагам, че няма да ти пука особено, ако аз си счупя врата — язвително подхвърли Роуз.

— Бих предпочел да не ви се случва подобно нещо, но също така съм сигурен, че дори и да ви помоля, няма да се откажете. Освен това вие сте тази, която иска да си поговори с ангела, а не госпожица Касандра.

С най-голямо удоволствие бих си пожелала нещо пред лицето на нашия зъл дух, но за нищо на света не бих се качила при него с помощта на това нестабилно приспособление.

— Казах ти, че не е ангел, а дявол — тросна се Роуз, седейки на решетката с люлеещи се напред-назад крака, а погледът й обхождаше всички ни. — Е, ще се осмели ли някой да ме придружи до горе?

— Не! — изкрещяхме в един глас, което сигурно беше твърде разочароващо за милата ми сестра.

— Добре тогава! — отсече тя. — Вдигайте ме.

Томас и Стивън задърпаха въжето. Когато решетката се издигна на около три метра от пода, аз помолих двете момчета да спрат за момент и извиках:

— Как се чувстваш, Роуз?

— Усещането е странно, но същевременно много вълнуващо. Дърпайте, момчета!

Те послушно задвижиха отново въжето. Главата на злия дух беше на около шест метра от пода и докато сестра ми се издигаше все по-нагоре и нагоре, стомахът ми започна да се свива в ужасни предчувствия. Едва сега осъзнах колко е опасно всъщност начинанието й. Когато Роуз стигна на метър от главата, Стивън подвикна:

— Това е. Решетката не може да се издигне по-високо.

Роуз протегна ръка, но не успя да докосне каменното лице. Тогава погледна надолу и извика:

— Виждам нещо като стъпало. Може би едно време е имало стълбище.

В следващия миг ръцете й се вкопчиха в един издаден напред камък и тялото й прилепна към стената. Светлината от газената лампа на масата не бе достатъчно силна, за да ни позволи да виждаме добре какво точно става там горе, но на мен направо ми призля от притеснение.

— Свършвай по-бързо — извиках, а коленете ми трепереха.

Роуз трябваше да изкачи само още едно от стъпалата, иззидани в стената, за да докосне главата.

— Не може да се каже, че е красавец, като го погледне човек отблизо — отбеляза тя. — Какво да му кажа, Касандра?

— Потупай го по главата — предложих. — Обзалагам се, че от стотици години никой не е проявявал внимание и привързаност към него.

Роуз погали каменното изображение. Взех лампата от масата и я вдигнах възможно най-високо. Сестра ми изглеждаше нереална — сякаш летеше във въздуха или пък някой я бе изографисал високо върху стената.

— Ангелски дявол или дяволски ангел, чуй молбата ни, изпълни желанието ни, замъкът Годсенд копнее за божествен знак…

Тук зациклих.

— Ако е дявол, трябва да се каже „дяволски знак“ — подсказа ми Томас.

В този миг откъм пътя край замъка се чу клаксон на кола и брат ми добави:

— Ето, старият негодник вече идва за душата ти.

Видях как Роуз се стресна.

— Смъкнете ме долу! Веднага! — изкрещя тя и скокна върху решетката.

Уплаших се, че момчетата няма да са готови да реагират и ще изпуснат въжето, но те, слава богу, го държаха здраво и внимателно спуснаха сестра ми. Още преди краката й да са докоснали твърда земя, Роуз скочи и побърза да седне на пода.

— Този клаксон ме стресна — призна тя с разтреперан глас. — Когато го чух, погледнах надолу и ми се зави свят.

Помолих я да опише как се е чувствала там горе, но тя отвърна, че не изпитвала нищо особено до момента, в който й прилошало. Ето още една съществена разлика между нас двете: аз щях да преживея цяла палитра от чувства и да ги запомня всичките до едно, докато единственото нещо, което бе занимавало сестра ми, беше да заяви гласно желанието си и да поиска то да бъде изпълнено.

— Ти така и не успя да си пожелаеш нещо, нали? — попитах я.

Роуз се засмя:

— О, напротив, набързо успях да изброя две-три лични желания.

Топаз влезе в кухнята, загърната в черната си мушама и с гумени ботуши до коленете, сякаш беше тръгнала да оглави командването на някой спасителен екип. Информира ни, че след боядисването коприненият й пеньоар се е свил толкова много, че едва се напъхва в него, затова Роуз може да го има за себе си. След това мащехата ни отново излезе навън, оставяйки вратата широко отворена след себе си.

— Не поглъщай нощта, чу ли? — извика Томас подире й.

— Късметът ти вече започна да работи — подвикнах след Роуз, докато тя тичаше нагоре по стълбите, нетърпелива да пробва новата си придобивка.

Томас се оттегли в стаята си и се зае с домашните си, така че моментът да си взема вана бе напълно подходящ. Попитах Стивън дали ще възрази, ако се изкъпя в кухнята. По принцип винаги се къпя там, но тъй като за него това означава да прекара доста време навън, с този въпрос му поднасях извиненията си. Той тактично отвърна, че и бездруго има работа в хамбара, и предложи, преди да излезе, да ми помогне с подготовката на голямото корито, което ползвах за вана.

— О, но коритото е пълно с боя! — сетих се.

Изпразнихме го и Стивън го изплакна.

— Въпреки че е измито добре, се страхувам остатъците от боята да не полепнат по кожата ви, госпожице Касандра — предупреди ме той. — Не е ли по-разумно да ползвате ваната в банята?

Тя е толкова огромна, че никога не успяваме да стоплим достатъчно вода, за да я напълним догоре, да не говорим пък колко студено беше просторното помещение. Предпочетох да поема риска с боята. Пренесох коритото до камината. Стивън наточи топла вода от бойлера и ми помогна да си направя параван от влажните зелени чаршафи — по правило ползвам платнищата, с които покриваме мебелите, за да не трупат прах, но сега извадих късмет — чаршафите и без това трябваше да съхнат. Импровизираният параван бе достатъчно надеждно прикритие, но все пак предпочитах да бъда сама, докато се къпех.

— Какво смятате да четете тази вечер, госпожице Касандра? — поинтересува се Стивън.

Отвърнах му, че ми се ще да се позанимая с любимата ни стара енциклопедия и по-точно с раздела „Човекът и свръхчовекът“ (взех я назаем от викария, струва ми се, че когато я четох преди пет години, доста съществени неща бяха убягнали от съзнанието ми), както и с новия роман „Домашен разговор“, който госпожица Марси бе така добра да ми заеме. Обичам да се разнообразявам, къпейки се. Стивън ми донесе споменатите книги, докато аз подготвях принадлежностите си за баня. А когато запали фенера си, готов да се отправи към хамбара, ме изненада с един голям фин млечен шоколад с ядки.

— Как си се сдобил с това? — възкликнах.

Обясни ми, че го е купил на кредит. Пък и можел да си го позволи, след като е започнал работа, нали?

— Освен това знам колко обичате да си похапвате, докато се къпете, госпожице Касандра. Какво по-голямо удоволствие от топла вана, комбинирана с четене на книга и ядене на шоколад! Единственото, което би могло да ви липсва, е може би слушането на радио.

— Само не започвай да купуваш радиоапарати на кредит — засмях се аз.

После му благодарих за шоколада и му предложих да си отчупи едно парче. Стивън деликатно отказа и се оттегли към хамбара.

Тъкмо когато влизах в коритото, Елоиз изджафка иззад задната врата, известявайки, че иска да я пусна вътре. Тя, разбира се, копнееше да се примъкне до огъня, което е малко досадно, тъй като присъствието й не е едно от удоволствията, съпровождащи взимането на топла вана — лапите й са въоръжени с остри нокти, винаги готови да се забият в нечия кожа. Слава богу, този път Елоиз беше в сънливо състояние, така че успяхме да постигнем приятелско споразумение. Зад паравана бе невероятно приятно и удобно, а отблясъците на огъня придаваха на зелените чаршафи очарователен оранжев оттенък. Проявих достатъчно здрав разум да седна върху най-голямата чиния, която можеше да се намери в кухнята ни, за да избегна прекия допир с утаилата се на дъното на коритото боя. Трябва да призная обаче, че ръбовете на чинията нарушаваха усещането ми за пълен комфорт.

Предполагам, че хората първо се изкъпват, а после остават за известно време във ваната, за да се насладят на топлата вода. Аз лично предпочитам обратния вариант — първо се наслаждавам, после се измивам хубаво. Установила съм, че първите няколко минути от потапянето във ваната са най-хубавите и не бива да бъдат изпускани за нищо на света — точно тогава мозъкът ми ражда невероятни идеи и животът изведнъж започва да ми изглежда много по-хубав, отколкото е в действителност. Татко казва, че горещата вода може да е също толкова стимулираща, колкото и силно алкохолно питие, и макар че не съм подушвала алкохол от дълго време — като изключим миниатюрната бутилка портвайн, която викарият ми подари за моите ритуали на могилата по време на нощта на лятното слънцестоене, — никак не ми е трудно да повярвам на думите на баща ми. Така че първо се отпускам във водата и оставам така известно време, после се изтривам и сапунисвам и накрая отварям някоя книга. Чета, докато водата започне да изстива. Последната фаза от къпането настъпва, когато ми стане хладно в коритото. Тогава усещам, че хубавото, което ми е предстояло, е вече минало и няма какво повече да очаквам. Това е фазата на пълната загуба на всички илюзии. Предполагам, че и алкохолът действа почти по същия начин.

Отпуснах се във водата и блажено притворих очи. Този път мислите ми бяха посветени на нашето семейство. Мога да мисля за близките си и едновременно с това да се наслаждавам на банята си единствено благодарение на топлата вода. Защото ние със сигурност сме достойна за съжаление пасмина: с татко, който деградира в къщичката на вратаря; с Роуз, трупаща озлобление към живота; с Томас — ами за него не може да се отрече, че е изпълнено с оптимизъм момче, но е вечно недохранен — това се вижда с просто око. Топаз със сигурност е най-щастлива от всички ни — тя все още продължава да смята, че е ужасно романтично да е омъжена за баща ми и да живее в порутен замък, а рисуването, свиренето на лютня и първичната й връзка с природата са достатъчни за запазване на душевното й равновесие. Бях готова да се обзаложа, че беше гола под мушамата си и че намерението й бе да изтича до върха на могилата и да се разсъблече напълно. Не че мащехата ми е запалена по нудизма — просто е била модел на художници в продължение на години и затова няма никакви резерви по отношение на голотата. За нея разсъбличането е просто начин да влезе в по-тесен контакт с природните елементи. Веднъж се получи малко неудобно, понеже хората от близката ферма я видяха. След този случай Топаз обеща да се разхожда гола само когато навън е тъмно. Разбира се, зимата е доста неподходящ сезон за разсъбличане навън, но младата ни мащеха очевидно е с притъпена чувствителност по отношение на студа. Освен това ми се струва, че пролетният повей, който се усещаше във въздуха, бе допълнителен стимул за нея. Вярно, чувстваше се някакво затопляне, но все още бяхме далеч от истински топлото време. Мисълта за Топаз, застанала гола до кулата Белмот, ме накара да изпитам двойно наслаждение от топлата вана.

Изядох половината от шоколада. Имах намерение да дам другата половина на Роуз, но Елоиз така умолително ме гледаше и с такова нетърпение размахваше опашка, че нямаше как да не го дам на нея. Благодарността й бе толкова голяма, че за един момент ме обзе страх да не реши да скочи при мен във ваната. Успокоих я, предоставяйки й сапуна, за да го оближе, и така убих ентусиазма й.

Тъкмо бях започнала да се сапунисвам, когато откъм вратата се разнесе силно хлопане.

Още не мога да си обясня какво ме накара да извикам:

— Влез!

Предполагам, че съм действала автоматично. Лицето ми бе покрито с пяна и понеже се чувствах безпомощна, отворих рязко очи. Сапунът влезе в тях и страшно ме защипа. Стиснах клепачи и затърсих с опипване кърпата си. Чух как вратата се отваря. Елоиз бясно залая и се спусна като стрела нататък. Истинско чудо е, че не повлече чаршафите със себе си. В следващите няколко секунди чувах единствено лаенето на Ел, примесено с мъжки гласове, опитващи се да я успокоят. Не й извиках да кротува, понеже знаех, че не би ухапала, когото и да било. Освен това не исках да издавам, че съм зад зелените чаршафи — особено след като нямах дори хавлия, която да увия около себе си. Междувременно бях успяла да отворя очи, при което установих, че кърпата ми не бе наоколо. Дали не я бях забравила някъде из кухнята? За щастие Елоиз скоро замлъкна.

— Не ти ли се чу, че някой каза „влез“? — попита единият мъж.

Акцентът му не беше нашенски, а тембърът му бе приятен — точно като гласовете на добрите герои от американските филми.

— Има ли някой тук? — извика още веднъж гласът.

Другият мъж му каза да млъкне и добави:

— Искам първо да огледам наоколо. Мястото е невероятно!

Този глас ме озадачи — не звучеше нито типично по английски, нито по американски, а същевременно в него нямаше и следа от чуждестранен акцент. Беше най-необикновеният глас, който някога бях чувала — много тих и много интересен.

— Забеляза ли, че тази стена всъщност е част от стената на замъка? — зададе въпрос странният глас.

Тук настъпи наистина кошмарен момент за мен, защото ми хрумна, че в следващия миг непознатият със сигурност щеше да реши, че трябва да приближи до камината, за да я разгледа по-добре. Точно тогава брат ми се появи на стълбището. Мъжете обясниха, че случайно са свърнали по пътя, водещ към замъка, при което колата им заседнала в калта. Влезли в къщата, за да видят дали случайно някой не би могъл да им помогне.

— Или най-малкото да ви предупредим, че сме блокирали пътеката — рече гласът с американския акцент. — В случай че няма кой да ни избута и се наложи да прекараме нощта навън.

Томас им отговори, че ще излезе навън да погледне. Чух го да измъква ботушите си от килера.

— Този ваш замък е истинска прелест — рече необичайният глас.

Обзе ме ужас, че ей сега ще поиска разрешение да огледа наоколо. Добре, че спътникът му започна да обяснява как затънали с колата и да се интересува дали имаме коне, с които да я издърпаме от гъстата кал. След около минута двамата непознати, придружени от брат ми, излязоха навън. Чух вратата да се захлопва зад гърба им и си отдъхнах с облекчение.

Само че се чувствах малко разочарована — не бях видяла двамата мъже и едва ли някога щях да ги видя. Опитах се да си представя какви лица биха съответствали на чутите от мен гласове, после внезапно установих, че водата в коритото бързо изстива, а аз още доникъде не съм стигнала с къпането. Захванах се за работа, но колкото и да търках ръцете си, зелената боя не се отмиваше. И понеже имам навика да се концентрирам изцяло върху онова, което върша, до момента, в който приключих с къпането, мисълта за двамата непознати мъже бе напълно изтрита от съзнанието ми. Скочих от коритото, долях кофа гореща вода от контейнера и тъкмо когато повторно се потопих, чух как вратата се отваря.

Из кухнята се разнесоха стъпки. Бях сигурна, че не принадлежат на някой от близките ми — те най-малкото биха ми се обадили или биха вдигнали повече шум. Чувствах, че някой стои насред стаята и се оглежда наоколо. Не можех повече да понасям това положение, затова извиках:

— Който и да си, предупреждавам те, че в момента се къпя.

— Мили боже! Моля за извинение — извика мъжът със спокойния глас. — Бяхте ли тук, когато преди малко влязохме?

Отвърнах утвърдително и го попитах дали колата им продължава да си стои затънала в калта.

— Отидоха да намерят коне — отвърна той, — а аз реших да се промъкна обратно у вас, за да разгледам на спокойствие. Никога в живота си не съм виждал подобно място.

— Само ме оставете да изляза от водата и да се избърша, и ви обещавам, че ще ви разведа наоколо — обещах му.

Бях избърсала лицето и шията си в съхнещите чаршафи, но още не се престрашавах да изляза от топлата вода на студеното, за да потърся хавлиената си кърпа. Попитах мъжа дали не вижда хавлията ми някъде, но отговорът му бе отрицателен, затова коленичих в коритото, разтворих зелените чаршафи и подадох глава навън. Непознатият се извърна към мен. Удивлението ми беше пълно. Мъжът имаше черна брада!

Не познавах никой, който да носи брада, с изключение на един старец от приюта за бедни в Скотни. Старецът ми приличаше на Дядо Коледа, но брадата на този тук нямаше нищо общо с онази — беше прилежно подрязана и заострена напред, също като на мъжете от епохата на Елизабет II. Беше изненадващо, тъй като гласът му определено бе младежки.

— Как си? — попита ме той и се усмихна. По тона му отгатнах, че ме взема за дете.

Откри хавлията ми и тръгна да ми я носи, когато се спря и рече:

— Не се плаши. Ще я оставя някъде около ваната, така че да можеш да я стигнеш, като се протегнеш, а после веднага ще изляза на двора.

— Не ме е страх — отвърнах. — Само съм изненадана, че не изглеждате така, както си представях, докато слушах гласа ви.

В отговор мъжът се засмя, а аз се притесних, че изказването ми може да е прозвучало грубо, затова побързах да добавя:

— Разбира се, няма нужда да излизате. Защо не седнете? Наистина не желая да се представя като лоша домакиня.

Това беше най-помпозната реч в целия ми живот.

Започнах да протягам едната си ръка измежду чаршафите и мъжът каза:

— Ако продължаваш по същия начин, последствията ще са катастрофални. По-добре да оставя кърпата ти в края на ваната, така по-лесно ще я вземеш.

Прибрах глава зад чаршафите и видях как ръката му се подава. Грабнах бързо кърпата и отворих уста да го помоля да ми донесе и дрехите, когато вратата за пореден път изскърца.

— Търсих те навсякъде, Саймън — каза мъжът с американския акцент. — Това е най-дяволското място, на което някога съм стъпвал. Току-що видях призрак.

— Глупости — отвърна мъжът с брадата.

— Честна дума, наистина видях! Бях на поляната. Извадих фенерчето си и го насочих към високата кула, разположена на близкия хълм, и точно в този момент една бяла фигура се плъзна зад кулата.

— Вероятно е някой кон.

— Не беше кон, ходеше изправено на два крака. Но, дявол да го вземе, сигурно полудявам, защото не видях създанието да има крака.

Помислих си, че тази вечер Топаз сигурно е решила да не сваля черните си гумени ботуши.

— Стига си приказвал такива неща — прошепна брадатият мъж. — Зад ей тези чаршафи има дете, къпе се.

Извиках им да ми донесат дрехите и протегнах ръка в очакване да ги получа.

— Мили боже! Детето е зелено! — възкликна американецът. — Какво е това място — къщата на духовете ли?

— Не съм цялата зелена — обясних. — Това е, защото боядисвахме.

— В такъв случай онова нещо, което видях горе на хълма, трябва да е някой от вашите призраци — каза американецът.

Брадатият мъж приближи с дрехите ми.

— Не се притеснявай, духове няма — успокои ме той. — Разбира се, че нищо такова не е видял!

— Всъщност напълно е възможно да е видял призрак горе на хълма, но по-вероятно е да е била мащехата ми, която си пада да се слива с природата — спокойно им разясних.

Вече бях вън от коритото и кърпата бе прилежно увита около тялото ми, така че можех да си позволя да подам глава между чаршафите, докато разговаряхме. Мъжът ме изгледа поразен и аз се сетих, че допреди малко бях коленичила в коритото, а сега стоях права и главата ми се появяваше на значително по-голяма височина.

— По-голяма си, отколкото те мислех — отбеляза той.

Докато си вземах дрехите, успях да хвърля един поглед и на другия мъж. Имаше красиво и свежо лице, което напълно съответстваше на гласа му. Най-странно бе усещането ми, че го познавам отнякъде. После реших, че това е така, защото той изглеждаше също като младежите от американските филми — е, не точно като главния герой, но като брата на главната героиня например или пък като момчето от бензиностанцията. Младежът усети, че го гледам, и рече:

— Здравей! Разкажи ми нещо повече за безкраката си мащеха. И за останалите от семейството ти. Нямаш ли случайно сестра, която свири на арфа, докато препуска, възседнала див мустанг, или нещо подобно?

Точно в този момент Топаз засвири на лютнята си — сигурно бе минала през предния вход, без да я усетим. Младежът избухна в смях.

— Ето я и нея! — извика доволно той.

— Това не е арфа, а лютня — поправи го брадатият мъж. — Наистина е невероятно! Замък, лютня…

И тогава Роуз се появи на стълбите. Беше облечена в пребоядисания копринен пеньоар на Топаз — със средновековна кройка и широки ръкави, стигащи почти до пода. Очевидно сестра ми не знаеше, че вкъщи има непознати, защото извика:

— Касандра, виж!

Двамата мъже автоматично извърнаха глави към нея и Роуз замръзна на мястото си. За първи път лютнята на Топаз бе настроена и сякаш нарочно за случая мащехата ми свиреше не коя да е мелодия, а „Зелени ръкави“.

Пета глава

По-късно, отново покачена върху сеното в хамбара.

Трябваше да спра до момента, в който Роуз се появи на площадката пред стълбището, защото Топаз ни извика да се нахраним. Понеже бе твърде заета и не беше успяла да сготви, менюто ни включваше студено брюкселско зеле и варен ориз. Не бих казала, че това е любимата ми храна, но поне е засищаща. Ядохме във всекидневната, която бе излъскана до блясък. Независимо че в камината гореше огън, в стаята бе студено. Забелязала съм, че току-що почистените стаи моментално стават по-студени.

Сега Роуз и Топаз са навън и оглеждат храсталаците за зелени клонки, които да потопят в големите кани от девънски порцелан. Мащехата ни се закани, че ако не намерят нищо подходящо, ще накъса голи клони и ще навърже нещо закачливо по тях. Човек би си помислил, че млада жена като Топаз, която си пада по разсъбличането, би предпочела да остави голите клони така, както са си.

Никоя от нас не иска да си признае, че очаква Котънови да ни посетят много скоро, но всички безумно се надяваме именно на това. Защото двамата мъже всъщност бяха Котънови от Скотни. Бяха закъсали до замъка точно когато за първи път отиваха да посетят завещаното от баща им имение. Не знам как не се досетих за това веднага! Много добре знаех, че наследникът е американец. Най-малкият син на стария Котън заминал за Щатите в началото на века — след някаква жестока семейна свада, предполагам — и по-късно приел американско поданство. По онова време нищо не намеквало, че точно той ще наследи Скотни, но двамата му по-големи братя били убити по време на Първата световна война, а преди дванайсет години третият загинал заедно със сина си при автомобилна катастрофа. След тези трагични случки американецът се опитал да се сдобри с баща си, но старецът заявил, че няма да се срещне с него, докато онзи не възвърне английското си поданство, което синът пък отказал да направи. Въпросният син починал преди около година. Двамата млади мъже, които се отбиха у нас, са неговите синове. Снощи Саймън — мъжът с брадата — спомена, че тъкмо успял да убеди дядо си да се съгласи да го приеме и старият господин Котън взел, че умрял. Много тъжно наистина.

Името на по-малкия брат е Нийл и причината да звучи толкова различно от брат си е, че е израснал в Калифорния, в ранчото на баща си, докато Саймън е живял в Бостън и Ню Йорк заедно с майка си. (Доколкото разбирам, родителите са били разведени. В момента госпожа Котън е в Лондон, но скоро и тя ще пристигне в Скотни.) Татко казва, че и акцентът на Саймън е американски, а в Америка има също толкова акценти, колкото и в Англия — дори повече. Според баща ни Саймън говори много добър, макар и малко архаичен английски, не като този, който в момента е на мода тук. Гласът му със сигурност е забележителен — макар да мисля, че повече харесвам по-малкия брат.

Колко жалко, че именно Саймън е наследникът на Скотни! Роуз намира брадата му за отвратителна, но може би все някак ще успеем да се отървем от тази растителност. Нима наистина признавам, че сестра ми е твърдо решена да се омъжи за човек, когото е видяла един-единствен път и когото не харесва особено много? Всъщност това, което току-що написах, е наполовина вярно. Другата половина е плод на въображението ми. Чувала съм, че повечето момичета се забавляват да си запълват времето по този начин, когато срещнат някой млад свободен мъж. Те просто се… чудят. А ако има семейство, в което нуждата от такова чудене да е особено силна, то това със сигурност е нашето. Но само що се отнася до Роуз. Замислих се дали и аз не се питам това-онова във връзка с двамата млади мъже, но съвсем честно мога да отговоря отрицателно. По-скоро бих умряла, отколкото да се омъжа за някой от тези приятни младежи.

Глупости! По-скоро бих се омъжила и за двамата, отколкото да умра. Но докато си седя тук, в сламата, осъзнавам, че има нещо твърде отблъскващо в начина, по който мислите на младите момичета отскачат директно към брака, вместо първо да се позанимаят с любовта. Да не говорим, че повечето от гореспоменатите мозъци нямат ни най-малка представа какво всъщност представлява бракът. Сега, като се замисля, ми хрумва, че всъщност си вадя тези заключения главно от книгите, които съм прочела, защото на практика единствените млади жени, които познавам, са Роуз и Топаз. Но някои художествени образи са много реални — като създадените от Джейн Остин например. И съм убедена, че в началото на „Гордост и предразсъдъци“ петте сестри Бенет просто искат да покорят младите мъже от Недърфийлд Парк и изобщо не се и замислят върху естеството на брака. Чудя се дали Роуз си дава сметка. Непременно трябва да й поговоря, преди да е хукнала да се обвързва. За щастие, не съм невежа по подобни въпроси — една заварена дъщеря на Топаз няма как да бъде задръстена. Знам всичко за нещата от живота. И не храня никакви илюзии по отношение на тях.

Моментът, в който Роуз се появи на стълбите, бе прекрасен. Веднага се сетих за Биатрикс от „Езмънд“ — само дето Биатрикс не се препъва в полата на роклята си на третото стъпало и не се улавя за перилата с боядисаната си в зелено ръка. Но всичко мина добре, защото, щом видя Котънови, сестра ми се превърна в самото олицетворение на девичето достойнство. Забелязах как започна да пристъпя грациозно и превзето. Когато се спъна, Нийл Котън се спусна да й помогне, а после всички се разсмяхме и се впуснахме в непринуден разговор, в хода, на който сестра ми забрави маниерниченето.

Докато бързах да се облека, скрита зад чаршафите, двамата Котънови обясниха кои са. Оказа се, че са в Англия едва от няколко дни. Запитах се какво ли би било да си на мястото на Саймън — за пръв път да пристигнеш посред нощ в огромно имение като Скотни, знаейки, че то е твоя собственост. За частица от секундата сякаш се превъплътих в него и погледнах през очите му. Нашият замък, изникнал неочаквано насред разкаляния английски пейзаж, определено бе странна гледка. Представях си го да надниква вътре през прозорчето на кухнята, както съм сигурна, че е направил, когато повторно се бе върнал в къщата, след като беше оставил брат си да се оправя с колата. Мисля, че успях да проникна в главата му, защото, докато тази картина изпълзяваше в съзнанието ми, Саймън каза:

— Не можах да повярвам на очите си, когато погледнах вътре! Кухнята ви приличаше на гравюра от някоя стара книга с вълшебни приказки.

Обзалагам се, че Роуз пък му се беше видяла като приказна принцеса — защото сестра ми наистина изглеждаше точно така. Беше мила, очарователна и непосредствена, а и не спираше да се смее с този свой звънлив смях, който толкова рядко напоследък имахме удоволствието да чуваме. Спомних си колко различна бе сестра ми само допреди половин час, припомних си и желанията, които бе изрекла пред дявола ангел. Случи се нещо странно — Саймън Котън изглеждаше еднакво запленен и от кухнята, и от Роуз, не спираше да мести поглед от сестра ми към обстановката наоколо и после обратно. Беше извадил фенерчето си — „прожектора“, както го наричаше по американски маниер, — за да огледа подробно стената над камината (аз вече бях успяла да се облека), и след като освети за известно време каменното лице, се оттегли към тясното прозорче, гледащо към крепостния ров. Това бе най-тъмното кътче в цялата кухня, фенерчето внезапно угасна и той го обърна към себе си, за да провери дали крушката не беше изгоряла. В този миг то отново светна. Сянката на главата му се очерта върху стената и благодарение на заострената напред брада пред нас сякаш се появи образът на самия дявол.

Роуз забеляза тази прилика по същото време, по което и аз, и тихо извика. Саймън бързо се извърна към нея, но в този момент Елоиз се шмугна измежду зелените чаршафи, оплете се в тях и ги събори на земята. Започнах да викам: „Ел, Ел!“, а после трябваше да обяснявам, че всъщност не съм имала видения, свързани с ада, а просто съм използвала съкратеното обръщение към кучето ни. Това доведе до няколко шеговити забележки по отношение на семейство Мортмейн. Въпреки че се засмях, не преставах да мисля за дяволската сянка. Това бяха глупости, разбира се — никога не бях срещала човек с по-благ поглед от този на Саймън Котън. Но Роуз е много суеверна. Чудя се дали по-малкият брат има някакви пари. Той също се държеше много мило със сестра ми. И с мен.

Имаше и един драматичен момент — когато Саймън ме попита дали ние сме собствениците на този замък, при което аз извиках:

— О, не! Собствениците сте вие!

Побързах да добавя, че според договора ни с предишния наемодател ни остава да живеем тук още трийсет години. Дали подобни договори са в сила, когато не си плащаш наема? Аз, разбира се, нищо не споменах по въпроса — имах чувството, че подобен разговор ще разруши красотата на мига.

След като вече бяхме разговаряли около двайсетина минути, на сцената се появи ново лице: Топаз, облечена в стария си костюм от туид. Мащехата ми рядко го носи, и то само през деня. Никога, ама никога не го облича вечер, защото това я прави да изглежда безцветна, а не порцелановобяла, каквато в действителност бе. Това ме порази, особено пък след като забелязах, че вратата на стаята й е открехната, което означаваше, че бе разбрала кои са посетителите ни. Едва се сдържах да не я попитам защо е решила да се прави на безлична — най-вероятно бе сметнала, че строгият костюм ще придаде на семейството ни липсващото му провинциално достойнство.

Представихме й братята Котън и Топаз размени няколко думи с тях, но като цяло бе прекалено тиха. Какво, по дяволите, й ставаше? След няколко минути тя се оттегли, за да приготви какао — нямаше какво друго да предложим на гостите си, освен какао и вода. Чаят бе свършил същата тази вечер — последната чаша бе поднесена на Томас заедно с вечерята.

Никога не пием какао вечер, освен ако случаят не е особено специален — като например, когато имаме болен вкъщи или пък трябва да се сдобрим след поредната семейна свада. Затова ми бе особено неприятно, че брат ми и Стивън ще пропуснат това удоволствие — двамата бяха отишли до Фор Стоунс за коне. Също така ми се струваше редно и татко да изпие чаша от това укрепително питие, но ми беше ясно, че той за нищо на света не би се срещнал с непознати. Страхувах се, че дори и да решеше да слезе до кухнята за бисквити, щеше да се оттегли мигновено и тихо още щом чуеше непознати гласове. Изведнъж задната врата се отвори и баща ми с гръм и трясък влетя в кухнята. Отново бе заваляло, а е доста по-бързо да се придвижиш до къщата, като притичаш през двора, вместо да пристъпяш внимателно по ръба на крепостните стени, и баща ми бе сторил именно това. Появи се, наметнал малко килимче върху главата си, ръсейки цветисти ругатни по адрес на времето и на газовата печка, която бе започнала да връща дима обратно в стаичката му, и забеляза Котънови едва някъде към средата на разпалената си реч. Топаз спря да разбърква какаото и гордо и отчетливо произнесе:

— А това е моят съпруг, господин Джеймс Мортмейн.

След което се случи нещо наистина прекрасно! Саймън Котън възкликна:

— Но… О, това е истинско чудо! Вие трябва да сте авторът на „Джейкъб Рестлинг“!

Баща ми се втренчи в него, а в очите му се четеше отчаяние. В първия момент си помислих, че е заради неочаквания му сблъсък с непознати, но после, когато той със заекване рече: „Ами да, всъщност аз…“, ми стана ясно, че е невероятно поласкан, но също така му е невероятно трудно да повярва, че е срещнал почитатели. Мисля, че точно така трябва да изглежда някой корабокрушенец, зърнал кораб в далечината. Саймън Котън приближи към татко, здрависа се енергично с него и се обърна към брат си с думите:

— Нийл, помниш ли „Джейкъб Рестлинг“?

Нийл отвърна:

— Да, разбира се, според мен той е забележителен.

От тона му разбрах, че Нийл нямаше никаква представа за какво всъщност става дума. Саймън започна да говори разпалено за книгата, сякаш току-що я беше прочел, макар по-късно да стана ясно, че я е изучавал в университета преди много, много години. В началото татко бе нервен и се чувстваше неловко, но постепенно се отпусна и накрая говореше предимно той, а Саймън само от време на време вметваше по някоя и друга дума. Най-сетне баща ми захвърли на пода килимчето, което продължаваше да обгръща раменете му — сякаш бе товар, който го задушаваше, — и тръгна към масата, викайки:

— Какао, какао! — сякаш това бе най-вълшебната напитка на този свят, което аз лично намирам за точно така.

Докато пиехме какаото си, разговорът стана по-общ. Татко ни смъмри заради боядисаните ни в зелено ръце, а Нийл Котън забеляза голямата купа в коритото и през смях отбеляза колко забавно е, че съм седяла на нея. Роуз ставаше все по-мила и по-мила, не спираше да се усмихва и приличаше на истински ангел. Сестра ми седеше до огъня, притиснала Ейб в скута си, и Котънови час по час се пресягаха да погалят котарака, чиято козина има същия цвят като косата на Роуз. Беше очевидно, че са запленени от всичко и всички. Когато Елоиз скокна върху контейнера с топлата вода и легна да подремне, Нийл отбеляза, че кучето ни е най-прелестното нещо, което някога е виждал. Лично аз не говорех много — баща ми и Котънови бяха взели думата, — но двамата млади мъже очевидно намираха и малкото, което казвах, за изключително умно и вълнуващо.

И точно когато всичко вървеше по мед и масло, Саймън Котън зададе въпроса, от който се страхувах през цялото време. Той се обърна към татко и попита:

— Кога можем да очакваме продължението на „Джейкъб Рестлинг“?

Знаех, че трябва да се опитам да отклоня вниманието към себе си, като разлея какаото си например, но то беше толкова вкусно, че щеше да е престъпление да го разхищавам. И докато се борех със себе си, баща ми отвърна:

— Никога.

В тона му не личеше нито гняв, нито горчивина. Думата прозвуча почти като въздишка. И не мисля, че някой друг, освен мен забеляза, че настроението на татко леко спадна, главата му се отпусна надолу, а раменете му увиснаха. Преди да успея да се намеся и да взема положението в свои ръце, Саймън Котън рече:

— Като се замисли човек, всъщност продължение на тази книга наистина не може да има.

Баща ми го стрелна с поглед и Саймън побърза да обясни:

— Обикновено книгите, които са уникални по своята същност, не могат да бъдат доразвивани. Въпреки че подобни произведения силно влияят върху работата на другите писатели, те не могат да усъвършенстват автора, сътворил въпросната уникална творба, защото с нея той е показал, че е достигнал до съвършенството.

Топаз не откъсваше напрегнат поглед от баща ми.

— О, може би… — започна тя, но баща ми я прекъсна.

— Искате да кажете, че авторите на едно значимо произведение обикновено си остават само с него, така ли? — попита тихо той.

— Опазил ме Бог! — възкликна Саймън Котън. — Не, разбира се. Онова, което имах предвид всъщност, е, че е погрешно да се използва думата „продължение“. Гениалните писатели навлизат в дълбочина, когато създават едно върховно произведение и то излиза в завършен вид. По-късно тези писатели отново насочват вниманието си към някой аспект от живота и се захващат за него със свойствената за тях страст и сътворяват поредното уникално нещо. Господ може да е създал и други светове, но не е добавял нищо към този, в който живеем, нали така?

Макар думите му да прозвучаха грандиозно, в тях прозираше искреност. И въпреки това на мен ми се стори, че дълбоко в себе си Саймън Котън мислеше другояче — това негово изказване бе просто хитроумен и любезен начин да се измъкне от конфузната ситуация. Ако бях права в това свое подозрение, той определено имаше силно развит усет за нещата, които не се виждаха, с просто око. Най-странното беше, че баща ми бе дълбоко впечатлен от речта на младия мъж. Той рязко отметна глава назад, сякаш внезапно осенен от великолепна идея, но не изрече нищо. По-скоро имаше вид на човек, който иска за момент да остане насаме с мислите си. После Саймън Котън го попита за третия сън в „Джейкъб Рестлинг“ и това отново върна татко към живота. Не бях го виждала толкова въодушевен от деня, в който се ожени за Топаз. Не говореше само за себе си. След като отвърна на въпроса, насочи разговора към всички нас и особено към Роуз. Казваше неща, които караха Котънови час по час да обръщат глави към сестра ми, и то определено с огромно задоволство.

Нийл Котън говореше по-малко от брат си. Прекара по-голямата част от времето седнал върху казана, до Елоиз. А веднъж, когато срещнах погледа му, той приятелски ми намигна.

Накрая Томас дойде и ни уведоми, че конете чакат. (Беше останало малко какао за брат ми, но не и за Стивън, който сигурно стоеше навън при конете. Добре, че му бях оставила половината от моето и го бях сложила до камината, за да се запази топло.) Татко и аз излязохме на двора с двамата братя Котън. Бяхме любопитни да видим как ще изтеглят колата от калта. Роуз не можа да ни придружи заради копринения пеньоар, а Топаз просто не изяви желание.

Беше наистина вълнуващо. Котънови светеха с фенерчетата си, всички се смеехме и цъкахме на конете, подканяйки ги да тръгнат. Накрая колата беше изтеглена и отново се озова на главния път. Последва забързано сбогуване, но двамата ни нови приятели ни увериха, че съвсем скоро ще се видим пак, и аз бях сигурна, че те наистина имаха намерение да ни посетят.

Стивън и Томас отидоха да върнат конете, а аз и татко хукнахме към къщи, бягайки от дъжда. Момчетата бяха взели газената лампа и бе тъмно като в рог. Едва ли е нужно да казвам, че семейството ми не е имало електрическо фенерче от години. Татко здраво ме държеше за ръката, за да ме подкрепя в тъмното. Беше в превъзходно настроение. Попитах го какво мисли за братята Котън и той отвърна:

— Ами не смятам, че ще ни врънкат за наема.

После добави, че бил забравил колко стимулиращи можели да бъдат американците, и ми разказа няколко интересни случки от времето, когато е обикалял из Америка и изнасял лекции върху „Джейкъб Рестлинг“. Също така отбеляза, че Саймън Котън бил американец от типа на същите, които са описани в романите на Хенри Джеймс — от онези, които, щом пристигнат в Англия, се влюбват до безпаметност в нея.

— От него ще излезе страхотен собственик на Скотни — беше заключението на баща ми.

Единственият роман от Хенри Джеймс, който някога съм правила опит да чета, е „Какво знаеше Мейси“ — тогава бях някъде около деветгодишна и очаквах, че ще е книга за деца. По онова време имахме прекрасно томче с работите на Хенри Джеймс, с тъмновиолетова кожена подвързия, което по-късно бе продадено заедно с всички по-ценни книги от домашната ни библиотека.

Щом влязохме в двора на замъка, татко отиде в стаичката си, а аз нетърпеливо се втурнах към кухнята, за да се присъединя към момичетата. Заварих ги да коментират оживено. Топаз бе излязла от мълчаливото си състояние. Беше убедена, че Роуз е предизвикала истински фурор, и сега кроеше планове как да я снабди с нова рокля — от онези, истинските модни рокли, които носеха дамите в Лондон и които Роуз обожаваше. После решиха да почистят всекидневната, в случай че Котънови решат да ни посетят в скоро време. Попитах ги не мислят ли, че е прекрасно, задето татко очевидно ги харесва. Трите извърнахме глави към прозореца, през който се виждаше къщичката на вратаря. Видяхме силуета на баща ни, приведен над бюрото. Топаз каза:

— Случи се! Чудото се случи! Той отново ще започне да работи!

Стивън и Томас също се прибраха. Накарах Стивън да изпие какаото, което бях запазила за него — трябваше да го заплаша, че ще излея ароматната течност в мивката, ако той не се съгласи. После отидохме да си легнем.

Роуз извади всичките си дрехи и ги намята върху госпожица Блосъм, за да види дали случайно измежду тях няма някоя, която да е в по-добро състояние, отколкото си спомняше. За съжаление се оказа, че всичките й рокли изглеждат ужасно, но дори това не помрачи настроението й.

Двете не спирахме да бърборим. Внезапно се надигнах и седнах в леглото.

— Роуз, струва ми се, че прекалено много даваме воля на фантазията си — казах. — Не бива така. Разбира се, ще бъде чудесно, ако започнат да ни канят по балове и други такива, но… О, Роуз, ти би ли се омъжила за човек с брада?

— Бих се омъжила и за самия дявол, стига да има някакви пари — отвърна твърдо сестра ми.

Бях напълно сигурна, че Роуз не е забравила за сянката на Саймън Котън, очертана върху кухненската стена, но понеже тя не спомена нищо по въпроса, аз също си замълчах. Човек не бива да си позволява подобни коментари по отношение на един богат мъж.

След като изгасихме свещите, накарах госпожица Блосъм да заговори. Когато я попитах какво мисли за ситуацията като цяло, тя отвърна:

— Е, това все пак е някакъв старт, девойчета, няма защо да го отричаме. Сега от вас се иска да се представите в най-добрата си светлина. Разбира се, всичките тези вехтории, дето сте ги натрупали отгоре ми, няма да ви помогнат особено, но смятам, че можете да си измиете косите и да се погрижите за ръцете си — този зелен цвят може и да е изглеждал забавно веднъж, но втори път няма да предизвика умиление. Освен това няма да е зле да се погрижите за лицата си, а в момента най-доброто, което можете да направите за красотата им, е да се потопите в дълбок, релаксиращ сън.

Роуз възприе сериозно намека за боядисаните ръце. Още щом станахме на следващата сутрин, тя прекара цял час в търкане, докато не отми и последните зелени следи от кожата си. Понеже сестра ми използва последните остатъци от специалната каша, с която сваляхме мръсотията от ръцете си, аз ще трябва да изчакам боята по моите да изсветлее и да изчезне от само себе си. В момента е в сиво-зелена фаза и прилича на кир. О, току-що ми хрумна блестяща идея — веднага след чая ще атакувам упоритата боя с парче шкурка!

Колко неочаквано може да настъпи промяна в нечий живот! Вчера по това време беше студено и мрачно, а днес е истинска пролет — не стига, че снощи се запознахме с братята Котън, ами и времето е решило да ни зарадва, изпращайки ни първия истински повей на пролетта. От мястото си в сеното ясно виждам как е напъпила трънката… Току-що установих, че ако наклоня глава встрани, прозорчето под покрива сякаш става по-голямо и ми разкрива различни части от околния пейзаж. Много забавна игра наистина.

О! О, божичко! Те са тук — Котънови! Току-що свърнаха по алеята! О, какво да правя?

Вече подминаха хамбара. Нямаше как да предупредя Роуз и Топаз — не можех да изляза от укритието си, без да бъда забелязана. Поне знам, че двете момичета са се върнали от разходката — преди малко чух Роуз да свири на пианото. Но как ли ще бъдат облечени? И — о, небеса! — Роуз имаше намерение да си мие косата! Дори и в най-смелите си мечти не се бяхме надявали, че Котънови ще се появят още днес!

Видях как двамата братя изчезват в пасажа под къщичката на вратаря. Дали трябва да се измъкна от хамбара и да отида в къщата? Аз, разбира се, искам да ги срещна и да си поприказвам с тях отново, но на чорапа ми има огромна дупка, а ученическата ми престилка е цялата в прах и слама…

Мина около половин час, откакто написах последното изречение. Не влязох вкъщи. Лежах върху сламата и се опитвах да си ги представя във всекидневната, до лумтящия в камината огън. Всъщност не беше кой знае каква трагедия, ако Роуз си беше измила косата, защото тя изглежда прекрасно и с мокра коса. Сигурна съм, че постъпих добре, като останах тук — дори и само заради това, че понякога приказвам повече, отколкото е необходимо. Трябва много да внимавам никога да не отвличам вниманието от Роуз. Не спирам да си повтарям, че всичко е истина, а не просто илюзия: познаваме двама мъже! И те ни харесват — или поне би трябвало да ни харесват, след като толкова скоро се връщат при нас.

Не ми се пише вече. Ще ми се само да си лежа по гръб на сеното и да мисля. Но има нещо, което искам да уловя и опиша, а именно — чувството, което ме обзе, докато гледах как Котънови приближаваха към замъка. Обичам да наблюдавам хората, когато те не могат да ме видят. Често съзерцавам членовете на нашето семейство през някой прозорец и установявам, че ми изглеждат доста по-различни — все едно виждам отражението на стаята в огледало. Не мога да намеря точните думи, за да изразя въпросното усещане — то ми се изплъзна, докато се опитвах да го уловя.

Брадата на Саймън Котън изглежда още по-ексцентрична на дневна светлина. Сега установих, че той всъщност изобщо не е стар — предполагам, че дори няма трийсет години. Зъбите му са прекрасни, а устата — доста привлекателна, с добре оформени устни, макар че изглежда някак гола насред всичките тези косми. Как е възможно на един млад човек да му харесва да има брада? Дали не прикрива някой белег с нея?

Веждите му са леко повдигнати в ъгълчетата.

Лицето на Нийл Котън пък е невероятно очарователно, независимо от факта, че взети поотделно, чертите му са доста обикновени. Косата му е много хубава — светлокестенява и чуплива. Нийл изглежда пращящ от здраве, докато Саймън е малко блед. И двамата са високи — Саймън е малко по-висок от брат си, но за сметка на това Нийл е по-широкоплещест. Изобщо не си приличат.

Саймън носи костюми от туид, по английски маниер.

Нийл е облечен в сако, каквото не съм виждала никога през живота си — предницата и гърбът са от кариран плат, а ръкавите — едноцветни. Изглежда като изфабрикувано от две стари сака, но аз много се надявам да не е така, защото това би означавало, че Нийл е беден, а брат му — злобен. И тъй като платът ми се струва съвсем нов, предполагам, че въпросното сако е просто образец на най-последната американска мода.

Вече излизат от замъка! Дали да не изтичам и да ги пресрещна? Ей така, просто да се здрависам с тях? Не, не и с тези мръсни ръце…

Случи се нещо ужасно — толкова ужасно, че не знам как ще го напиша. О, как можаха, как можаха да постъпят така?

Когато приближиха до хамбара, ги чух да си приказват.

— Божичко, Саймън, извади голям късмет, че бързо разбра! — възкликна Нийл.

— Невероятно, нали? — отвърна Саймън. — Снощи тя съвсем не правеше подобно впечатление. — Той хвърли поглед назад към замъка и добави: — Какво прекрасно място! Но ужасно за живеене. И това семейство очевидно няма пукнат цент. Предполагам, че човек не би могъл да обвини бедното момиче.

— Напротив, може, дори само заради това, че така явно ти се натиска! — възрази Нийл. — И какъв ужасен копринен пеньоар по това време на деня! Колко странно, че когато снощи я видях облечена в него, всъщност доста ми хареса.

— Мащехата ми изглежда доста приятна. Чувстваше се толкова неудобно, колкото и аз. Мили боже, в какво неприятно положение ме постави това момиче!

— Най-добре да забравим за съществуването им, Саймън. Ако не го сторим, тя като нищо ще те изложи някъде.

Саймън отвърна, че не изключва подобна вероятност. Двамата говореха тихо, но всяка дума достигаше до мен с ужасна яснота.

— Колко жалко, че не видяхме отново детето — подхвърли Нийл, докато подминаваха хамбара. — Беше много сладка.

— Малко преднамерено наивна, не мислиш ли? — отбеляза брат му. — Най-зле ще ми е да зарежа стареца — наистина се надявах, че ще мога някак да му помогна. Но предполагам, че едва ли може да се направи нещо за човек, който напълно се е алкохолизирал.

О, направо ми идеше да го убия! Та татко няма какво да яде, камо ли пък да пие! Сигурно до ушите им е стигнал някой злонамерен слух от селото. Как смеят някои хора да приказват, че баща ми е пияница! Освен това той не е старец — още не е навършил петдесет години!

Не чух нищо повече. Сега ми се иска да бях изскочила от хамбара и да наложа двамата надути негодници с юмруци. Щях да им покажа дали се държа преднамерено наивно!

Какво, по дяволите, е направила Роуз? Трябва незабавно да разбера.

Осем часът. Във всекидневната.

Дойдох тук, за да се махна от сестра си. В момента тя суши косата си в кухнята и оформя маникюра си с помощта на заострена кибритена клечка. Не спира да говори. Не знам как я понася Топаз — особено пък след като й казах за подслушания от мен разговор (защото просто трябваше да споделя, не можех да задържам подобно нещо в себе си). Или пък може би щях да го запазя в тайна, ако когато влязох в стаята, не бях намерила мащехата си сама. Бях много разстроена. Започнах шепнешком да й разказвам какво бях подслушала, тъй като в нашата къща всичко се чува.

— Чакай малко — каза ми Топаз и ме задърпа към градината.

Роуз тананикаше на горния етаж и ние не проронихме нито дума, докато не минахме по моста и не приближихме до могилата с кулата.

Топаз не се ядоса чак толкова, колкото бях очаквала, но аз, разбира се, умишлено пропуснах онази част, която засягаше баща ми. Тя дори не бе изненадана от чутото. Каза ми, че Роуз забелязала Котънови през прозореца на спалнята и нищо не било в състояние да я спре да навлече набързо копринения пеньоар. Освен това се държала като малоумна пред двамата братя и не спирала да се излага пред Саймън Котън.

— Искаш да кажеш, че се е държала прекалено свойски с него ли?

— Не точно. Това не би било толкова зле, но за нещастие сестра ти бе превъзбудена и през цялото време предизвикваше бедния Саймън — ако имаше ветрило, като нищо щеше да го потупа с него и да му подвикне: „Фу! Срамота!“. И не спираше да пърха с мигли като някоя средновековна девица.

О, сега ми стана ясно! Роуз бе възприела този маниер от книгите, които бяхме чели. Не познавахме други млади жени, освен Топаз, а точно нея Роуз никога не би си и помислила да копира. О, бедната, бедната Роуз! Та тя не е виждала съвременни момичета дори и на кино!

— Те няма да се върнат — отбеляза Топаз. — Сигурна бях дори преди да ми кажеш какво си чула от скривалището си в хамбара.

Казах, че Котънови и без това не са ни притрябвали и че те трябва да са ужасни хора, щом си позволяват да говорят така за сестра ми. Топаз обаче не беше на това мнение.

— Роуз си го заслужи — рече тя. — Мъжете нямат нищо против да им показваш, че ги харесваш, но когато открито им демонстрираш намеренията си, бягат като дявол от тамян. А Роуз именно това направи — най-безсрамно се натискаше на Саймън Котън. Ако Мортмейн беше тук, щеше да й попречи да се изложи така, той самият щеше да поведе разговора и всичко щеше да е наред. О, дявол да го вземе!

Татко бе излязъл да се поразходи — за първи път от месеци насам. Топаз каза, че Саймън Котън му е донесъл книга, написана от известен американски литературен критик, където имало статия и за „Джейкъб Рестлинг“.

— Предполагам, че Саймън може да се върне, за да си поприказва с Мортмейн — добави Топаз, ала аз силно се съмнявах.

Започна да се стъмва. Прозорците на кухнята светнаха и в очертанията на единия от тях се мярна фигурата на Роуз.

— Дали да не й кажем? — попитах колебливо.

Топаз отвърна, че според нея е по-добре да не го правим — освен ако случайно не вземат да ни поканят на гости в Скотни.

— Тогава ще се наложи да й вкараме малко здрав разум в главата.

Сигурна съм, че няма да ни поканят в Скотни.

Топаз обгърна ръка около кръста ми и двете заслизахме от могилата. Когато се озовахме в подножието, тя погледна назад към кулата Белмот, извисила тъмна снага на фона на помръкналото небе.

— Красиво е, нали? — отбеляза с невероятна нежност в гласа.

Как е възможно да се интересува от природните красоти в момент като този? Когато Топаз нарисува кулата, на картината сякаш бе изобразена черна игла за коса, забодена на обърнат с дъното нагоре зелен леген.

Свещта ми догаря, а във всекидневната става все по-студено. Огънят в камината изгасна преди часове. Само че аз не мога да пиша всичко това, докато Роуз е в същата стая с мен. Когато я наблюдавам, имам чувството, че гледам хванат в капан плъх, който се надява, че ще се измъкне на свобода, докато аз съм убедена, че усилията му са обречени на неуспех. Не че някога съм виждала плъх в капан, нито пък Роуз се смята за такъв, но сега едва ли е най-подходящият момент да придиряме на метафорите, които използвам.

Елоиз бутна вратата, промъкна се в стаята и ме близна по ръката — много мило, стига да не беше чувството, че замръзвам, докато ръката ми съхне. В момента чувам почти всичко, което става в кухнята. Татко е вътре и говори разпалено — според него американският критик е открил в „Джейкъб Рестлинг“ неща, които той, авторът, никога не е възнамерявал да показва или внушава. Смята, че арогантността на литературните критици не познава граници. Очевидно мисълта да обсъди този въпрос със Саймън Котън го зарежда с положителна енергия. Жизнерадостта на Роуз нараства с всяка изминала минута. Със съжаление трябва да отбележа, че в момента сестра ми дори си подсвирква.

Стивън влезе във всекидневната и ме загърна с палтото си. От него се носи миризма на коне.

Дали наистина съм преднамерено наивна? Може би съм, може би този дневник е доказателството точно за това. За в бъдеще ще се задоволя да отразявам само голата проза. Но аз всъщност няма повече да пиша тук, защото стигнах до края на тази тетрадка — вече съм изпълнила двете корици и продължих перпендикулярно на редовете. Най-вероятно веднъж кръстосано, стенографското писмо никога вече няма да може да бъде разчетено.

Минали са едва двайсет и четири часа от мига, в който двамата Котънови се натъкнаха на мен, докато си вземах вана зад прострените в кухнята зелени чаршафи.

Топаз току-що извика, че е приготвила какао. О, благословено питие! Няма да е чак толкова хубаво, защото Топаз го е направила с вода, тъй като последното мляко отиде покрай Котънови. Нали нямахме чай, който да им предложим… И все пак, дори и приготвено с вода, какаото си е хубаво. Но лошото е, че Роуз ще си мисли, че го пием, защото празнуваме, докато аз и Топаз ще сме наясно, че всъщност погребваме неосъществените си надежди.

Край

Затвори тази тетрадка.

II. Тетрадката от един шилинг
Април и май

Шеста глава

Имам нова тетрадка, най-хубавата, която някога съм виждала. И струва цял шилинг! Стивън поръча на госпожица Марси да ми я купи миналата седмица, при пътуването й до Лондон. Когато ми я даде, си помислих, че в тетрадка като тази ще напиша най-малкото нещо от рода на „Брулени хълмове“. Никога не съм предполагала, че ще ми се прииска да продължа дневника си. Е, ето че отново се връщам към старото си занимание.

В момента съм в кулата Белмот. Пролетта пристигна изведнъж; лешниковите храсти са покрити с роси, а маргаритките растат като луди. Много ги харесвам, особено когато ги наблюдавам на фона на ниската наситенозелена трева, покриваща хълма. Пролетта е такава, каквато обикновено я виждаме нарисувана по страниците на детските книжки, само дето е истинска. В цветната градина на замъка са разцъфнали нарциси, но не мога да ги видя оттук — пречи ми простряното на двора пране. Топаз не спира да изнася кошове с току-що изпрани дрехи и да ги увесва на простора — всички те са част от прекрасното нещо, което ни се случва. Седя, облегнала гръб на хладната стена на кулата, и наблюдавам плуващите в небето бели облаци. Вее лек ветрец — нежен и топъл.

Изминали са шест седмици от деня, в който двете с Топаз стояхме на същия този хълм. Тогава ми се струваше, че животът не може да стане по-лош, отколкото вече беше — просто нямаше накъде. Но се оказа, че има и по-лошо, и то ни предстоеше. В началото аз и Топаз бяхме нещастни и трябваше да положим много усилия, за да овладеем негативните си емоции. Гледахме да се измъкнем от замъка и да ходим на дълги разходки, по време на които да захвърлим преструвките настрана. Радостната възбуда на Роуз трая десетина дни и чак после сестра ми започна да си задава въпроси. В продължение на една седмица я залъгвах, че по всяка вероятност пристигането на госпожа Котън е причината, поради която двамата й синове не намират време да се отбият у нас. Ала след това се случи нещо, което накара сестра ми да прогледне за истината: госпожица Марси ни каза, че викарият направил посещение в дома на Котънови и бил поканен да остане за обяд, както и че много други хора от околностите на Скотни също били получили покани.

— Но от Годсенд е бил поканен само викарият, нали? — побързах да се намеся. Всъщност в Годсенд няма други хора, които биха могли да бъдат поканени в Скотни, освен викария и ние.

— Следващите сте вие, скъпи мои — рече госпожица Марси, при което Роуз се надигна от мястото си и излезе от кухнята.

Същата вечер, когато си легнахме, тя ме помоли:

— Попитай госпожица Блосъм какво не е наред, Касандра.

Озовах се в небрано лозе — знаех, че трябва да дам някои полезни съвети по отношение на бъдещото поведение на сестра ми, но се чудех как да го сторя, без да изричам жестоката истина на глас.

— Тя казва, че няма представа — отвърнах след кратък размисъл. Не исках да карам госпожица Блосъм да говори лъжи, защото по природа тя е изключително откровена.

— Предполагам, че не ни канят, защото сме отчайващо бедни — горчиво произнесе Роуз. После седна в леглото си и се облегна на металната табла (тази седмица беше мой ред да спя в леглото с балдахина). — Бях мила с тях — добави сестра ми. — Наистина се държах мило.

Стори ми се, че моментът е удобен, и накарах госпожица Блосъм да заговори:

— Може би си била прекалено мила, драга моя.

— Не е вярно — отвърна Роуз. — Старах се да бъда очарователна, но същевременно бях… ами своенравна, дори — заядлива. Нали точно това се харесва на мъжете?

— Трябва да се държиш естествено, девойче — каза госпожица Блосъм. После продължих с моя си глас: — Много ли хареса двамата Котънови, Роуз?

— Не знам, но едно нещо мога да ти кажа със сигурност — сега вече не ги харесвам. О, не ми се говори за това.

Така въпросът приключи. Това беше най-лошото — че двете не можехме да разговаряме искрено. Никога не бях се чувствала толкова далеч от сестра си. И със съжаление трябва да кажа, че едновременно с дълбоката жалост, която изпитвах към нея, ми идеше да я изритам яко заради глупостта й. Защото Роуз не е момиче, което, щом види трудности, запретва ръкави да ги преодолее, не, тя просто седи и чака те сами да отминат.

Топаз бе образец на търпението, понякога обаче си задавам въпроса дали това нейното е търпение или просто тъпа кравешка апатия. Подобно е на нечувствителността й към студа. Веднъж татко каза, че кожата на Топаз е като плюш. Понякога се чудя дали и чувствата й не са плюшени. Но те със сигурност не са такива по отношение на татко. Преди три седмици заварих мащехата си да плаче пред портрета на баща ми, който сама бе нарисувала (той никога не се съгласи да й позира и въпросният портрет се състоеше предимно от оранжеви триъгълници). Топаз обясни, че разочарованието на Мортмейн е много по-важно от това на Роуз. Баща ми толкова се бил развълнувал от срещата със Саймън Котън и от изпратената му книга, че нямал търпение да се срещне отново с наследника на Скотни, за да обсъдят есето на американския критик, посветено на „Джейкъб Рестлинг“.

— Променил е мнението си по въпроса — каза Топаз. — Вече смята, че наистина е искал да каже точно онова, което критикът е забелязал в творбата му. Освен това бях сигурна, че срещата с младия Котън го е стимулирала да се върне към писането. Само че познай какво открих, когато се промъкнах в стаичката му, докато беше на гости на викария онзи ден! Познай върху какво работи баща ти! Кръстословици!

Допуснах на глас, че и в кръстословиците може да има хляб.

— Не и ако само ги решаваш — възрази Топаз. — Касандра, какво му става?

През ума ми мина ужасна мисъл. Зачудих се дали баща ми наистина не се е отдал тайно на пиянство — може случайно да беше открил винена изба някъде из подземията на замъка или пък бе изнамерил начин сам да си приготвя пиене (чувала съм понятието „дървен алкохол“).

— О, не ставай идиотка — сряза ме Топаз. — Винаги можеш да познаеш дали един мъж пие, или не. Трябва да сме търпеливи с него. Странностите му се дължат на факта, че е гений.

Тя отиде да си измие очите и да облече любимата си рокля от бежов италиански сатен — на път да се разпадне на съставните си части. Когато носи тази премяна, Топаз си слага и рубиненочервена шапчица на главата. Точно в този вид мащехата ми слезе в кухнята, за да приготви картофени кексчета за следобедния чай.

Бях в градината и се наслаждавах на нарцисите, когато баща ми се върна от дома на викария.

— Нещо ново? — подвикнах, опитвайки се да го предразположа.

— Само това, че в Скотни не се сещат за нас, след като очевидно поканите летят във всички посоки. — Каза го високомерно, но после със засрамена усмивка добави: — Съжалявам, детето ми. Ти знаеш каква е причината да бъдем пренебрегвани, нали?

Загледах го втренчено.

— Заради наема е — продължи татко. — Занимавали са се с този въпрос. Знам го със сигурност, защото не получихме обичайната сметка за март. О, те са много любезни — както повечето американци, и не ни искат пари, но и не искат да се сближават с нас.

Знаех, че Топаз не му е казала защо мълчат Котънови — отчасти за да не го разстройваме, отчасти заради дълбокото й убеждение, че жените трябва да се подкрепят взаимно. Чудех се дали аз да не му обясня, но после реших, че ако се чувства виновен, задето не плаща наема, това може да го подтикне да се захване за работа. Но докато баща ми стоеше пред мен, облечен в излинялото си старо палто, с развята от пролетния вятър коса с цвят на загубило блясъка си злато, изпитах силно съжаление към него. Затова, вместо да го занимавам с неприятни неща, му казах, че ще ядем картофени кексчета.

Угощението с въпросните вкуснотии, което всички очаквахме с огромно нетърпение, се оказа истински провал — докато си хапвахме, насядали около кухненската маса, помежду ни се развихри истински семеен скандал — от онези, при които човек си умира от смях, когато ги срещне в книга или филм. Е, в истинския живот съвсем не е забавно, особено пък когато свадата избухне по време на ядене. В такива случаи на мен обикновено ми става гадно, та чак ми се повдига. Всичко започна, когато Томас три пъти помоли Роуз да му подаде солницата и тя изобщо не му обърна внимание. Тогава брат ми й изкрещя. В отговор Роуз се наведе напред и го перна по ушите.

— За бога, Роуз, знаеш, че Томас страда от уши! — намеси се Топаз.

— Ами в такъв случай се надявам да умре, аз ще поема вината за смъртта му — тросна се Роуз.

— По дяволите! — извика баща ни и блъсна стола си назад. Елоиз, която стоеше зад него, подскочи и изквича.

— Не издържам вече! — изкрещях на свой ред, което направи ситуацията да изглежда още по-абсурдна.

Стивън бе единственият, който запази спокойствие. Надигна се от мястото си и отиде да види дали Елоиз е сериозно ударена. Не беше, а освен това остана много доволна от цялата ситуация, защото в крайна сметка получи по-голямата част от картофените кексчета. Апетитът ни се върна по-късно, когато вече не беше останало нищо за ядене.

Храненето ни не се е подобрило особено, независимо от парите, които Стивън изкарва. Трябва да внимаваме с разходите, защото имаме доста сметки за плащане. Стивън отделя настрана по един шилинг на седмица — тази тетрадка е купена от неговите спестявания. Имам гадното усещане, че ще изхарчи спестените си пари главно за мен — той със сигурност не купува нищо за себе си. Скоро не ми е носил от стихотворенията си, за мое голямо облекчение.

Вечерта на свадата беше дъното, до което можехме да стигнем. Хората, които са нещастни, не могат да си позволят лукса да се мразят един друг. Жестоките удари на съдбата налагат пълно разбирателство в семейния кръг.

Макар тогава да не го знаехме, в живота ни всъщност бе настъпила промяна, защото точно в този ден почина леля Милисънт. Колко коравосърдечно звучи! Ако можех да й върна живота, кълна се, че щях да го направя, но тъй като това е невъзможно, не виждам защо да не благодаря на Бог за чудесата, които прави. Леля Милисънт завеща целия си гардероб на мен и на Роуз — което означаваше дрехи, много дрехи, а не просто някаква мебел, както си бях помислила в началото.

Когато викарият ни съобщи, че е видял обявата за смъртта й във вестник „Таймс“, ни обзе слаба надежда, че може да е оставила пари на баща ни. Уви, леля Милисънт тотално беше отрязала баща ни от завещанието си и бе подарила средствата си на един пансион, в който живееха модели. Предполагам, че по този начин е искала да даде на всички да разберат какво точно мисли за моделите — а именно че въпросните жени трябва да си стоят по пансионите и да позират пред художниците, а не да се омъжват за нейните родственици. („Само си помисли! — възкликна Роуз. — Ако татко не се беше оженил за Топаз, сега можехме да тънем в богатство и разкош!“ Тогава се запитах дали бих предпочела да живея богато, или Топаз да бъде част от семейството ни и осъзнах, че предпочитам второто. Беше хубаво да знам какви са ми приоритетите.)

След като първите моменти на радостна възбуда отминаха, си спомнихме, че леля Милисънт беше седемдесет и четири годишна старица, склонна да се облича ексцентрично. Но мисълта, че ще получи нещо — каквото и да е, — винаги действа стимулиращо на човек.

Адвокатите по изпълнение на завещанието изпратиха писмо, с което ни канеха лично да отидем в Лондон, за да приберем дрехите. Щяха да покрият разходите по пътуването. Перспективата да прекараме един ден в Лондон ни изпълваше с радост, но беше истински ад или, по-точно, беше ад за Роуз да реши какво да облече за въпросното пътуване. Моите дрехи не заслужават дори да се мисли за тях и аз това и правя — не мисля. Почистихме и изгладихме зимните си палта, като се опитвахме да повярваме, че така изглеждат малко по-добре. После времето изведнъж се затопли, а палтата ни се оказаха отвратително отблъскващи при такава ярка слънчева светлина. Осени ме брилянтна идея.

— Да си облечем белите костюми — предложих внезапно.

Леля Милисънт бе поръчала да ги ушият за нас по времето, когато тя и татко все още бяха в добри отношения. Изработени са от плат, който ми прилича на смес от памук и коприна, а кройката им е изчистена и стилна. Разбира се, и те са доста износени, а отгоре на всичко моят съвсем ми е окъсял и няма накъде повече да го отпускам, но като цяло това са най-хубавите дрехи, с които разполагаме, и като по чудо бяха изпрани, преди да бъдат прибрани в гардероба.

— Щяха да са подходящи, ако беше средата на лятото — мръщеше се Роуз, докато ги пробвахме, — но през април…

Въпреки това в крайна сметка решихме, че ще облечем точно тях, стига времето да се задържи топло. Когато вчера се събудихме, все едно беше юни! О, това бе една от най-прекрасните утрини в моя живот! Мисля, че прелестна пролетна утрин е най-добрият подарък, който Господ може да направи на някого (определено помага на вярата в Него).

Господин Стебинс позволи на Стивън да използва каретата му, за да ни закара до гарата, и дори конете се радваха на хубавото време.

— Виждали ли сте толкова синьо небе? — попитах двамата си спътници, а после изведнъж се почувствах засрамена от силното щастие, което изпитвах и което беше пряка последица от смъртта на леля Милисънт. Бедната леля, сигурно я е боляло, докато е умирала! Прекосихме Годсенд. Ранните слънчеви лъчи огряваха покритите с кадифен мъх надгробни камъни в двора на църквата. Опитах се да асимилирам факта, че един ден и аз ще умра, но някак не ми се вярваше това да се случи. После си казах, че когато се прощавам с живота си, със сигурност ще си спомня този момент и отново ще видя бездънното синьо небе над Съфолк и тези стари гробове в църковния двор на Годсенд.

Размислите за смъртта — странна, красива, ужасна и най-вече много, много далечна за мен — ме накараха да се почувствам по-щастлива от всякога. Единственото нещо, което за малко понижи настроението ми, бе бялата фасада на Скотни Хол, мяркаща се иззад клоните на крайпътните дървета. Но какво ме беше грижа за Котънови? (Пък и изобщо беше ли ме грижа за нещо в онзи момент?) Внимателно отбягвах погледа на сестра си, докато минавахме покрай парка на имението, дори се наведох надолу и цели две минути се правех, че закопчавам копчето на обувката си.

Пристигнахме на гарата точно навреме. Роуз реши, че можем да си вземем билети за първа класа, щом като адвокатите ще плащат.

— Ами ако не ни покрият разходите веднага? — попитах. Разполагахме с парите на Стивън, за да прекараме деня, но Топаз вярваше, че ще си възстановим загубите. В крайна сметка си взехме от евтините билети.

Стивън не спираше да ме умолява да внимавам много, защото движението в големия град е ужасно и нещо може да ме сгази, дори затича успоредно на влака, за да ми го каже отново. После спря и започна да ни маха — усмихнат, но и загледан с копнеж подире ни. Сетих се, че той никога през живота си не е бил в Лондон.

Колко различно се почувствахме, когато в Кингс Крипт сменихме нашето малко влакче! Сякаш лондонският въздух се бе просмукал в огромния влак. Усещането за провинцията изчезна. А белите костюми започнаха да ни се струват особено специални. Още по-специални станаха, когато пристигнахме в Лондон, защото хората по улиците не спираха да ни оглеждат. Роуз веднага забеляза интереса, който будехме.

— Така е, защото се възхищават на костюмите ни — отбелязах аз, надявайки се, че ще разпръсна колебанията на сестра ми във връзка с уместността на нашите тоалети. Пък и честно казано, наистина намирах облеклото ни за много по-хубаво от бозавите и скучни дрехи, в които се бяха натруфили повечето жени.

— Твърде много се набиваме на очи — измърмори засрамено Роуз. Тогава сестра ми още не подозираше колко повече щяхме да се набиваме на очи на връщане по обратния път.

Бяха минали три години от последното ни пребиваване в Лондон. Никога не сме познавали града особено добре, разбира се, вчера за пръв път видях лондонското Сити. Беше забележително. А на магазините за канцеларски материали можех да се любувам цяла вечност. Според Роуз тези магазини са най-скучната гледка на света, дори са по-скучни от месарниците. (Не виждам как човек може да нарече месарниците скучни, от тях лъха ужас.) Непрекъснато се губехме и се допитвахме до полицаите по улиците, които бяха закачливи и бащински настроени. Един от тях дори задържа трафика, за да можем да преминем на отсрещния тротоар, а шофьор на такси изпрати въздушна целувка на Роуз.

Очаквах, че адвокатската кантора ще е стара и мрачна, а адвокатът ще е като излязъл от роман на Дикенс, но в действителност се озовахме в най-обикновен офис, където ни посрещна млад чиновник със силно зализана назад коса. Попита ни дали бихме могли да се ориентираме до Челси без чужда помощ.

— Не — бързо отвърна Роуз.

— Добре, тогава вземете такси — рече той.

Казах, че малко сме го закъсали с парите. Роуз силно се изчерви.

Чиновникът й хвърли бърз поглед и рече:

— Изчакайте минута. — След което изчезна.

Върна се с четири лири, подаде ни ги и каза:

— Господин Стивънидж ви дава тези пари, за да си покриете разноските по пътуването, както и за таксито до Челси, и за това, с което да пренесете багажа си до гарата. Също така ще има достатъчно пари и за обяд. Преди да си заминете, трябва да се отбиете тук, за да оставите ключовете от къщата и да подпишете разписка, че сте получили всичко, което ви се полага. Разбрахте ли?

Кимнахме и излязохме. Роуз беше бясна, че никой от по-важните риби не си беше направил труда да се занимае с нас, а бяха оставили това на някакъв си обикновен чиновник.

— Не проявяват и грам уважение към бедната леля Милисънт — засегнато рече тя. — Отнасят се с нас като с нищожни отрепки!

Хич не ми пукаше каква отрепка съм, след като имах цели четири лири в джоба си.

— Хайде да се опитаме да стигнем до Челси с автобус и да си спестим парите от таксито — предложих.

Но Роуз отвърна, че не би могла да понесе отново втренчените погледи на минувачите.

— Сигурно сме единствените момичета в Лондон, които са облечени в бяло!

Точно тогава един кондуктор каза:

— Скачайте в автобуса, снежинки!

Сестра ми яростно замаха на първото изпречило се пред погледа й такси.

Езерцето с водните лилии в градината на леля Милисънт беше пресъхнало. Надявах се, че поне златните рибки са се озовали в добри ръце.

Отключихме входната врата. С изненада установихме, че цялата къща е празна. Не бяхме подготвени, че всички мебели вече са изнесени.

— Чувствам се особено — казах, когато вратата се затвори зад гърба ни и във фоайето притъмня.

— Аз пък чувствам, че всеки момент ще умра от студ — рече Роуз. — Предполагам, че дрехите са в спалнята й. Чудя се дали е умряла там?

Помислих си, че е супер нетактично да кажеш подобно нещо на глас, но си затраях.

По пътя към спалнята се спряхме, за да хвърлим един поглед на огромната всекидневна. Двата високи прозореца гледаха към Темза и стаята бе изпълнена с ярка слънчева светлина. Последния път, когато бях тук, тя бе осветена от стотици свещи в чест на едно парти. Това бе вечерта, когато за първи път срещнахме Топаз. Нейният портрет, нарисуван от Макморис, бе предизвикал истински фурор и леля Милисънт бе помолила известния художник да доведе на партито своя модел. Топаз бе облечена в същата сивосинкава рокля, с която бе изобразена на портрета, а Макморис й бе заел разкошно нефритено колие. Спомням си колко бях впечатлена от дългата й бледоруса коса, спускаща се като змия по гърба й. Също така си представих как татко говори с нея през цялото време, а леля Милисънт, облечена в черен кадифен костюм и с преметнат през раменете дантелен шал, го изпепеляваше с поглед.

За мое огромно облекчение не открихме нищо в голямата спалня в предната част на къщата — макар да държа да отбележа, че стаята с нищо не подсказваше, че някой е умрял в нея, просто бе празна и студена, нищо повече. Дрехите бяха струпани на купчини в дрешника, а до тях видяхме два сандъка, в които можехме да ги подредим, за да ги отнесем. В малкото помещение беше тъмно, защото зелените венециански капаци на прозорците бяха спуснати. Въженцето на механизма беше скъсано, така че не успяхме да ги вдигнем, само малко ги поотместихме.

Върху една от купчините се виждаше старата черна пелерина на леля Милисънт. Когато бях малка, тази дреха ужасно ме плашеше. Предполагам, че ми е навявала размисли за вещици. Сега също бе плашеща, но в по-различен аспект — изглеждаше като част от мъртвец. Както и всички останали дрехи.

— Роуз, не мисля, че мога да ги докосна — промълвих.

— Ще трябва — отвърна бодро сестра ми и започна да рови из купчините.

Може би ако бяхме по-привързани към леля Милисънт, щяхме да изпитаме някакво умиление при вида на нейните дрехи. Или пък ако бяха по-женствени и красиви, задачата нямаше да ни се струва толкова ужасна. Но в по-голямата си част дрехите на мъртвата старица бяха тежки, тъмни палта, сака и поли, както и грубо вълнено бельо. А по рафтовете бяха наредени десетки чифтове обувки с ниски токове и тази гледка съвсем ме разстрои — не спираха да ми изглеждат като стъпала на мъртъвци.

— Има цяла дузина ленени кърпички. Е, това все пак е нещо — отбеляза Роуз.

Но аз мразех тези кърпички, както и ръкавиците на леля Милисънт, и чорапите й, и двата деформирани корсета.

— Дрехите на мъртвите трябва да бъдат погребвани заедно с притежателите им — казах. — Не бива да бъдат оставяни и да будят отвращение.

— Аз не се отвращавам — рече Роуз. — Някои от тези костюми са от прекрасна материя.

Сестра ми ги наблъскваше в сандъците с някакво обидно безразличие. Направих усилие над себе си и посегнах. Започнах да ги изваждам, да ги сгъвам внимателно и да ги подреждам на пластове. През цялото време си представях, че леля Милисънт ме гледа отнякъде, обзета от облекчение.

— Тя много внимаваше всичките й костюми да са прилежно изгладени и изчеткани — отбелязах.

— Като че ли вече има някакво значение за нея! — възкликна цинично Роуз.

В този момент чухме някой да се качва по стълбището.

Вледених се от ужас. Цялата изтръпнах — от стъпалата до раменете. После страхът ме сграбчи за гърлото и не можах да пророня нито звук, само гледах сестра си с агонизиращ поглед.

— Не може да бъде! — извика Роуз. — Не може да е това, нали, Касандра?

Но аз усещах, че тя вярва, че е точно това. Знаех, че макар и да не си го показваше, сестра ми бе обзета от ужас още от мига, в който влязохме в тази къща. Нехайството, с което напъхваше дрехите в сандъците, бе просто блъф. Ала не си давах сметка, че тя е двойно уплашена от факта, че ако този, който се качваше по стълбите, не беше духът на леля Милисънт, тогава трябва да бе престъпник, криещ се в мазето — престъпник, който щеше да ни убие и да скрие бедните ни окървавени тела в същите тези сандъци.

О, прекрасната Роуз! С всичките тези страхове в душата си тя успя да събере смелост да отиде до вратата, да я отвори широко и да извика:

— Кой е?

Пред нас застана чиновникът от адвокатската кантора.

— Как смеете? Как смеете! — закрещя истерично сестра ми. — Да се промъквате тихомълком в къщата и да плашите малката ми сестричка…

— Стига, Роуз! — казах с разтреперан глас.

Бедният чиновник започна да се извинява.

— Дойдох само за да ви дам това — оправда се той и подаде някакъв плик на сестра ми.

Роуз прочете бележката, която извади отвътре, и отвърна:

— Не можем да платим!

Издърпах хартийката от ръцете й. Беше уведомителна бележка, че леля ми дължи пари за съхранението на кожените си палта.

— Нищо не трябва да плащате, вече уредих сметката по телефона — каза чиновникът. — Ние сме изпълнители на завещанието на леля ви и съответно сме тези, които се занимават с финансовите й въпроси, нали разбирате? Това писмо пристигна тази сутрин, но когато вие дойдохте, аз още не го бях прегледал, затова ви уведомявам за съдържанието му с малко закъснение. Сега вие сте собствениците на въпросните кожи и кожени палта.

— Но леля Милисънт никога не носеше кожи — обясних. — Смяташе, че е жестоко да се избиват животни. Аз винаги съм смятала, че е права.

— Да, само че въпреки това явно е притежавала такива — рече чиновникът — и жестоко или не, по-добре да се отбиете до магазина, където се съхраняват, и да ги вземете. Кожите струват пари.

Отново прочетох бележката. В нея нямаше никакви подробности за вида на кожите.

— Трябва да са наистина ценни, щом като е плащала да й ги пазят — обясни чиновникът. — Вижте, защо не приберете всичко в сандъците възможно най-бързо? Аз ще ги откарам до гарата и ще ги оставя на гардероб, а през това време вие ще се заемете с кожите.

Нахвърляхме останалите дрехи в сандъците. Срам ме е да си призная, че в този момент напълно бях забравила да мисля за наранените чувства на мъртвата ни леля. Чиновникът и шофьорът на таксито, с което той беше пристигнал, пренесоха сандъците долу. После младежът повика такси за нас.

— Много ми се ще да можех да дойда с вас и да се позабавлявам — засмя се той, — но в три часа трябва да съм в съда.

Косата му беше мазна, лицето — покрито с лунички и петна, но имаше добро сърце. Очевидно Роуз си помисли същото като мен, защото подаде глава навън от таксито и каза, че искрено съжалява, задето се е държала толкова грубо.

— Няма нищо — отвърна чиновникът. — Сигурен съм, че ако бях на ваше място, аз също щях да се уплаша.

Автомобилът потегли и младежът извика след нас:

— Да се надяваме, че палтата са от самур.

На нас също ни се искаше да вярваме, че ще е така.

— Трябва да са чисто нови, защото, откакто я познаваме, не сме я виждали да ги носи — отбеляза Роуз. — Предполагам, че с напредването на възрастта принципите й са претърпели някакво развитие.

— Най-вероятно ще бъдат от заешки кожи — рекох. Струваше ми се, че трябва някак да охладя явилия се ентусиазъм, но дълбоко в себе си бях сигурна, че леля Милисънт никога не би облякла нещо евтино.

Таксито спря пред един разкошен магазин — от онези, край които не бих се осмелила дори да мина, ако нямам основателна причина. Влязохме вътре. На щандовете в самото начало бяха изложени ръкавици и копринени чорапи, из въздуха се носеше аромат на парфюм. Видях миниатюрно стъклено дръвче с червени черешки по него, както и късче снежнобял корал, положено върху морскосин шифонен шал. О, това място беше като истинско произведение на изкуството и сигурно събуждаше у хората с много пари желанието да харчат като луди!

Бледосивите килими приличаха на туфи горски мъх, а уханието наоколо ми напомняше за диви зюмбюли, но беше по-плътно, по-богато.

— На какво всъщност ти мирише? — попитах Роуз.

А тя отвърна:

— На рая.

В отделението за кожи ароматът беше по-друг, още по-тежък — самите кожи излъчваха специфичен вълнуващ мирис. Бяха намятани върху тапицираните със сив сатен дивани — тъмнокафяви, златистокафяви, сребристи. Млада руса манекенка се разхождаше наоколо, демонстрирайки къса хермелинова наметка и мъничък маншон, изработен от същата кожа. Една жена със синкавобяла коса приближи и ни попита с какво може да ни бъде полезна. Взе бележката, която носехме със себе си, и след минута двама мъже в бели сака стовариха кожите на леля Милисънт върху близкия диван.

Разгледахме ги. Имаше две много дълги палта — едното беше черно и пухкаво, а другото — кафяво и гладко. Видяхме и черно късо вталено палтенце с буфан ръкави, както и огромно рошаво пътническо одеяло, обточено със зелен филц.

— Но от какви кожи са ушити? — не се стърпях и попитах.

Белокосата дама огледа дрехите внимателно и каза, че кафявото палто е от бобър, а късото палтенце с черен косъм и ръждивокафява основа е изработено от тюленова кожа. Не можа да установи произхода на пътническото одеяло — на мен то ми приличаше като направено от кожата на куче коли. Роуз изпробва дългото черно палто, което й стигаше чак до пода.

— Приличаш на мечка — подхвърлих забавно.

— Всъщност то наистина е направено от меча кожа — рече белокосата жена. — Мисля, че трябва да е било палто на кочияш.

— Напипвам нещо в джоба — каза Роуз.

Извади късче хартия, на което с разкривен почерк беше надраскано: „Да чакам влака на мадам в един и двайсет. Да закарам госпожица Мили на урок по танци в три. Младите госпожици — до чифлика, в шест.“

Веднага навързах нещата: леля Милисънт беше най-малката сестра на бащата на татко. Тези кожи трябва да бяха останали от нейната майка. Това означаваше, че…

— О, небеса! — извиках. — Всичко това е принадлежало на нашата прабаба!

При нас дойде управителят на магазина. Попитахме го дали някое от тези палта има някаква стойност.

— В днешно време на практика е невъзможно да се намери палто от боброва кожа, но не съм сигурен, че ще успеете да му вземете добра цена — обясни той. — Отношението към изделията от естествена кожа напоследък доста се е променило. Освен това всяко от тези палта тежи цял тон.

В магазина нямаха практика да изкупуват кожи втора употреба, а управителят не можа да ни посъветва къде да ги занесем. Знаехме, че ако имаше някакъв шанс да продадем палтата, то Лондон бе най-подходящото място за това. Попитахме дали можем да ги оставим на съхранение в магазина още известно време, докато се консултираме с Топаз, но мъжът отвърна, че това би означавало да платим доста, а адвокатите на леля Милисънт едва ли биха се съгласили да покрият въпросната сметка. Затова решихме да ги вземем със себе си. Подписахме нужните документи и се натоварихме с тежките кожи. Тръгнахме към изхода. Вниманието ни бе привлечено от една млада дама, която купуваше чифт бледосини кожени ръкавици. Беше облечена в черен костюм с изчистена кройка, но според Роуз жената изглеждаше зашеметяващо.

— Ето така трябва да се обличаме — рече убедено тя.

Спряхме за миг, а очите ни жадно поглъщаха шишенцата с парфюм, копринените чорапи и всички прелестни неща, които ни заобикаляха. Видяхме как една друга жена си купи наведнъж цяла дузина копринени чорапи!

— Приличаме на Ейб, когато види прелитащи край прозореца птички. Всеки момент ще започнем да мъркаме като котки, копнеещи да уловят вкусна плячка.

Роуз ми отвърна, че точно така се чувствала.

— Ако искаш, бихме могли да обиколим целия магазин, след като така и така сме в него — предложих.

Сестра ми отговори, че ще й бъде много трудно да се движи с целия тежък товар на ръце, затова се отправихме към изхода. Преди да напусна това райско кътче, не пропуснах да вдишам с пълни гърди аромата на див зюмбюл.

Роуз искаше да тръгнем направо към адвокатската кантора, но наблизо не се виждаха никакви таксита, а и аз бях страшно изгладняла, затова предложих първо да се отбием някъде да похапнем. Затътрихме се към Оксфорд стрийт — тези кожи наистина тежаха цял тон! — и намерихме приятно ресторантче с чисти бели покривки и красиви кръгли оцетници на масите. Беше истинско мъчение да наместим някак багажа си. Опитахме да сгънем палтата и да седнем върху тях, но щом го сторихме, установихме, че така нито можем да стъпим на пода, нито да достигнем чиниите си. Накрая стоварихме всичко в краката си, което доста притесни сервитьорката, но какво да се прави. Ресторантът наистина ми харесваше. Повечето хора, които се хранеха в него, бяха невероятно грозни, но храната бе превъзходна. Поръчахме си печено пиле (два шилинга порцията, една обща порция за двете ни), две порции сос, две порции задушени зеленчуци, пудинг със захарен сироп и мляко с кафе. Истинско блаженство. Когато свършихме, наближаваше четири часът.

— Почти нищо не сме видели от Лондон — отбелязах аз, докато се движехме обратно към кантората.

Роуз отвърна, че не би поискала да обикаля из града, дори да не бяхме натоварени с тежките кожи, защото никак не било забавно да се показва пред хората, облечена по този неподходящ начин. После си затвори устата и мълчанието й се проточи толкова дълго, че накрая я попитах за какво се е замислила.

— Молех се на Бог да стори така, че да имам същия черен костюм като на онази дама от магазина — тихо отвърна сестра ми.

Щом видя кожите, нашият приятел чиновникът избухна в смях. Според него бобровото палто било мъжко, каза, че сигурно е ушито специално за път и че бобровата кожа е подплатата, а финото вълнено шотландско каре, което ние бяхме взели за подплата, е всъщност лицето на тази огромна по размер дреха. Почерпи ни с чай и бисквити, но ние така се бяхме натъпкали, че не бяхме в състояние дори да ги опитаме. Сложихме бисквитите в един плик за из път. Когато вземахме сандъците от гардероба на гарата, служителят шеговито ни попита дали не сме скрили трупове в тях. Точно тогава Роуз ми призна колко много се е страхувала да не би нашите тела да се озоват затворени там.

Този път двете разполагахме с цялото купе. Когато захладня, аз се наметнах с бобровото палто (с козината навътре) и с наслада усетих топлата му ласка. Беше невероятно, но изпитвах силна привързаност към всичките тези кожи. Не беше останала и следа от страха, който бях почувствала при срещата си с дрехите на леля Милисънт, макар да знаех, че и кожените палта бяха носени от отдавна починали хора. Дълго разсъждавах по този въпрос, отпусната в меката прегръдка на бобровата кожа. Реших, че има огромна разлика между красивите стари гробове в църковния двор в Годсенд и новите, отворили паст да погълнат поредния ковчег. Да, времето заличава грозотата и ужаса от смъртта и я превръща в истинска красота.

Преди година сигурно бих написала поема, занимаваща се с тази идея. Вчера се опитах да съчиня нещо, но нищо не излезе. О, не беше проблем да намеря нужните рими, но за жалост те бяха лишени от емоционален заряд и съдържание. Знам, че никое от стихотворенията ми не е особено добро, но винаги, когато съм написвала някое, ме е обземало чувството, че са ми поникнали криле, с които мога да отлетя чак до луната. Това усещане определено ми липсваше при последното произведение.

Облегнах се назад и затворих очи — и изведнъж целият ден затанцува пред мен. Не просто си спомнях — отделните случки сякаш оживяваха под клепачите ми, чувствах ги с цялото си същество. Ето ги — лондонското Сити, трафика, бляскавите магазини, преливащи един в друг. После мозъкът ми започна да отделя нещата, с които специално искаше да се позанимае, а именно — дрехите: белите костюми, с които поехме на път, дрехите, които носеха хората в Лондон, после — купчините дрехи на покойната леля Милисънт, всичките невероятни неща в онзи огромен магазин, накрая — нашите кожи. Мислех си колко важни са били винаги дрехите за жените. Представях си норманските дами, живели в замъка Белмот, дамите от епохата на Плантагенетите, изпълващи коридорите на замъка Годсенд, дамите от епохата на Стюардите, когато нашата къща е изникнала сред развалините на замъка, и обръчите, и роклите от времето на Джейн Остин, и кринолините, турнюрите и елегантните черни костюми, за които мечтаеше Роуз. Изпълваха ме дълбоко философски мисли, свързани с модата през вековете, но, изглежда, докато мислех, сънувах, защото всичко бе обгърнато в мъгла. Когато Роуз ме събуди, тъкмо бях стигнала до белия корал върху синьо-зеления шал от ефирен шифон.

Беше време за смяна на влаковете. Потръпнах от студ, когато отметнах бобровото палто — наистина се налагаше да го сторя не само защото изглеждах нелепо, но и защото скъпата кожа се влачеше по земята и щеше да се похаби. С радост се настаних в малкото влакче, защото отново ми се предоставяше възможност да се увия като пашкул. Роуз пък си навлече палтото на кочияша и двете се надвесихме навън през прозореца, за да вдъхнем от сладкия провинциален въздух — човек не му обръща внимание, докато не се лиши за известно време от него. Извадихме бисквитите, които ни беше дал чиновникът от адвокатската кантора, и ги изядохме, зареяли поглед в нощта. Оставих малко от моята за Стивън, който трябваше да ни чака на гарата с каретата на господин Стебинс.

И тогава се случи нещо ужасно! Когато влакът спря на гарата в Литъл Лимпинг, аз подадох глава навън, за да се уверя, че сандъците ни не са разтоварени там по погрешка, защото началникът на гарата е малко тъпичък. И докато гледах през прозореца, забелязах главата на Саймън Котън, също подадена навън. Беше съвсем близо до нашето купе. Косата и брадата му бяха като че ли още по-черни, а мъждивата светлина от лампата на перона придаваше на лицето му призрачна бледост.

Отскочих с вик назад.

Разполагахме с десет минути, за да решим какво ще правим. Бяхме само на пет мили от Скотни и — слава богу! — влакът сякаш пълзеше. Но, господи! — аз лично се нуждаех от малко повече време! Не можех да преценя дали трябва да кажа на Роуз какво бяха говорили двамата братя по неин адрес, или не — много се страхувах да не започне пак да се държи като глупачка, щом се озове лице в лице с тях.

— Нека се държим резервирано — предложих, докато си оправях косата пред огледалото, разположено между фотографиите на катедралата в Норич и плажа в Ярмут.

— Резервирани ли? Да не мислиш, че изобщо имам намерение да разговарям с тях? След цялото им пренебрежително отношение?

— Но ще трябва да им кажем поне едно „Добър вечер“, нали така? Можем да го произнесем с леденостуден тон и да се оттеглим с достойнство.

Роуз отбеляза, че не бихме могли да сторим с достойнство каквото и да било, навлечени с тези кожени палта. Според нея трябваше да скочим от влака още в същия миг, щом спрем на гарата, и да изчезнем в нощта, преди Котънови да са успели да ни забележат.

— Не виждам как можем да изчезнем незабелязано, след като ще трябва да си вземем сандъците — отбелязах аз. После ми хрумна спасителна идея. — Ще слезем от другата страна на влака и ще вървим успоредно на релсите, докато не стигнем до къщичката на стрелочника. През това време Котънови вече ще са си тръгнали от гарата.

Сестра ми се съгласи, че планът е добър. Решихме да останем облечени с палтата, защото така по-трудно щяхме да се забелязваме в тъмното — в случай че Котънови решаха да хвърлят един поглед назад, докато ние си прибираме сандъците. Роуз вдигна нагоре огромната яка от меча кожа, за да скрие златистата си коса.

— Да се надяваме, че докато се движим покрай релсите, няма да дойде друг влак — казах, макар да знаех, че това е малко вероятно, пък дори и да се случеше, въпросният влак щеше да се движи със скоростта на мравка.

— И без това бихме могли да избутаме тези мънички влакчета с една ръка — рече Роуз.

Наметнах пътническото одеяло на раменете си, а Роуз взе късото палто от тюленова кожа. Щом влакът спря, скочихме на съседните релси.

Не бяхме предполагали колко трудно щеше да ни е да ходим, натоварени като хамали. Палтата непрекъснато се смъкваха от раменете ни и ние не спирахме да ги събираме от земята. Да не говорим, че беше тъмно като в рог. Стигнахме до края на влака и с мъка се покатерихме върху платформата. Вратите на последния товарен вагон бяха отворени, но никой не разтоварваше багажите. Сигурна бях, че дежурният се е залисал да посреща Котънови.

— Ще трябва да се обслужим сами — измърморих.

Вътрешността на товарния вагон беше едва осветена и ни отне доста време, докато открием нашите сандъци — бяха забутани в дъното, зад няколко високи гюма с мляко. Докато се опитвахме да стигнем до багажа си, забелязахме сандък с надпис „Котън, Скотни, Съфолк“. Роуз тихичко извика. В следващия миг чухме гласове и звукът на приближаващи стъпки.

— Бързо, скрий се зад сандъците! — прошепна Роуз.

Ако имах време да помисля, сигурно нямаше да се съглася с предложението — щях да й кажа, че ако случайно ни открият, ще изглеждаме като истински глупачки. Но нямаше време за губене. Сестра ми се шмугна зад единия сандък, а аз се сниших зад другия.

— Няма да ни забележат — шепнешком ме увери тя, докато залягахме на пода.

И аз си мислех така — сандъците бяха високи, а светлината оскъдна.

— Само се наведи още малко — прошепнах. — Твоят сандък е по-нисък от моя.

— Ще се справим, сър — рече някакъв мъжки глас.

— Аз ще ви помогна — каза Нийл Котън и скокна във вагона. В следващата секунда изкрещя: — Всемогъщи боже! — И отново изскочи навън. Вратите бяха затръшнати толкова силно, че газената лампа се счупи и вътре се възцари непрогледна тъмнина.

— Какво става? — чу се гласът на Саймън Котън.

Не разбрах добре какво каза брат му, но чух силния смях на другия мъж.

— Голям майтап, а? — изрече през кикот той.

— О, Роуз, видял ни е! — прошепнах уплашено.

— Глупости, ако ни е видял, защо ще затръшва вратите така? Не, нещо друго е. Млъкни и се опитай да чуеш какво си приказват.

Предпазливо подадох глава. Точно над мен се виждаха очертанията на малкото прозорче, леко смъкнато надолу.

— Нийл, ти си напълно откачен! — каза Саймън Котън.

— Казвам ти, че съм сигурен! — разпалено възрази брат му.

— О, я стига, сър, нали през цялото време седях в този вагон! — Значи третият мъж беше човекът, разтоварващ багажите.

— Но вратите бяха отворени…

Роуз подаде глава иззад своето прикритие.

— Какво става? — отчаяно прошепна тя.

— Шшт! — изшептях и наострих уши. Мисля, че няма да забравя този момент, докато съм жива — звездите върху квадратния отрязък на прозорчето, миризмата на мляко и риба. Чух как Саймън Котън казва, че ще отиде да донесе фенерчето от колата.

— Предупреди мама да остане вътре и да затвори здраво вратата! — извика подире му Нийл.

Роуз започна да се промъква пълзешком към прозорчето. Изведнъж из вагона се разнесе кухо дрънчене — беше се блъснала в един гюм.

Товарачът тихо подсвирна.

— Изглежда, ще се окажете прав, сър.

— Разбира се, че ще се окажа прав! — отвърна Нийл. — Нали съм ги хранил толкова пъти в националния парк Йелоустоун!

Тогава ми просветна.

— Роуз — прошепнах, — взеха те за мечка!

— Идиот такъв! — гневно изсъска тя и в същия момент се блъсна в друг гюм.

— Е, седем осми от теб и без това са мечка — рекох. — Освен това неотдавна в Кингс Крипт гостуваше цирк — палатките бяха съвсем близо до релсите, не вярвам Котънови да не са ги забелязали. — Започнах да се смея, но спрях, когато чух, че сестра ми се опитва да отвори вратите от другата страна на вагона. Накрая успя. Фигурата й се очерта на фона на нощното небе.

— Хайде, бързо! — извика тя и скочи върху релсите.

Докато се придвижвах към изхода, не преставах да се блъскам в алуминиевите гюмове, а те издаваха ужасно дрънчене.

Чух как Нийл Котън и товарачът затичаха по платформата, крещейки нещо на машиниста.

— О, Роуз, не ставай глупава — извиках. — В крайна сметка ще се наложи да обясняваме.

Сестра ми ме хвана за ръцете и ме дръпна от вагона.

— Ако не дойдеш с мен, никога няма да ти го простя — прошепна яростно тя. — По-скоро бих умряла, отколкото да давам обяснения.

— Като нищо може и да умреш — много от местните жители имат оръжие.

Нямаше смисъл да си хабя думите — Роуз вече беше изчезнала в мрака. Чух как пътниците викат и затръшват вратите на вагоните — не вярвам да бяха кой знае колко много, но вдигаха адски силен шум. За щастие, бяха насочили цялото си внимание към перона. Изведнъж ми хрумна, че ако успея да убедя сестра ми да си свали палтото, двете можехме да се присъединим към преследването на мечката, сякаш нямаме нищо общо с нея. Бързо свалих палтото от боброва кожа, хвърлих го в товарния вагон и хукнах след Роуз. Но преди да съм изминала и десет метра, тъмнината се разцепи от лъч на електрическо фенерче. Ясно виждах Роуз — вече беше стигнала до края на перона и се опитваше да се покатери горе. И понеже го правеше на четири крака, наистина изглеждаше досущ като мечка. Откъм перона се разнесоха силни крясъци. Роуз се метна върху платформата и изчезна в полята.

— Фермата на Фоксъртови е в онази посока! — изпищя една жена. — Те имат три малки дечица.

Някой затича по платформата. Жената продължи да крещи:

— Бързо, бързо! Насочи се към Фоксъртови!

Чух тупване върху релсите и Стивън пресече лъча на фенерчето. Светлината се отрази в метал и аз разбрах, че той държи в ръцете си вила, трябва да я беше взел от каруцата на господин Стебинс.

— Спри, Стивън! Спри! — изкрещях.

Той се извърна към мен и извика:

— Няма да я нараня, освен ако не ме нападне, госпожице Касандра. Ще се опитам да я вкарам в някой хамбар.

Нийл Котън мина покрай мен.

— Дай ми това нещо — каза той и измъкна вилата от ръцете на Стивън.

Саймън тичешком пристигна при нас, следван от служителите на гарата, както и от неколцина пътници. Някой се блъсна в мен и ме събори на земята.

Фенерчето започна да примигва, накрая съвсем угасна.

— Да вземем газови фенери — предложи един служител и хукна обратно към гарата. По-голямата част от преследвачите останаха да го изчакат, но Саймън и Стивън последваха Нийл.

Може би трябваше да обясня какво точно се е случило, но бях зашеметена от всичкия този шум и от удара. Освен това знаех колко ужасно щеше да се почувства Роуз. Не само Котънови, но и всичките местни хора, присъстващи в момента на гарата, щяха да разберат за срама й, пък и наистина вярвах, че шансът да успее да се измъкне е голям.

„И без това, ако приближи достатъчно до нея, Нийл ще види, че не е мечка“, опитвах се да се успокоя.

После цялата тълпа се завтече нататък. Носеха фенери, а началникът на гарата водеше огромно черно куче, вързано със синджир, и държеше камък в ръката си. Разбрах, че вече не е безопасно да си мълча. Опитах се да им обясня, но кучето лаеше толкова силно, че никой не ме чу. После над всичкия този шум се разнесе пронизителен писък.

Изгубих ума и дума.

— Това е сестра ми! — изкрещях. — Той я убива!

Затичах с все сила към мястото, където беше изчезнала Роуз. Тълпата ме последва. Някой се спъна в синджира на кучето и цветисто изруга. Макар фенерите да светеха силно, не виждах нито Роуз, нито Котънови, нито Стивън. Всички говореха един през друг, правеха всевъзможни предположения.

Една дебела жена настояваше началникът на гарата да пусне кучето от синджира, но той се страхуваше, че ако го стори, животното може да ухапе Котънови вместо мечката.

— Но тя ще ги удуши! — крещеше жената. — И без това нямат никакъв шанс за спасение.

Отворих уста да им обясня, че мечка няма, но изведнъж забелязах нещо бяло в далечината. Мъжете с фенерите също забелязаха бялото петно и се затичаха към него. Фенерите осветиха Нийл Котън, понесъл на ръце Роуз (бялото петно беше костюмът на сестра ми), Саймън и Стивън вървяха на няколко стъпки след него.

Дебеланата се спусна към тях.

— Отстъпете назад, моля! — властно нареди Нийл Котън. — Момичето преживя ужасен шок!

— Роуз! Роуз! — извиках и затичах към нея.

— Сестра ти е добре — бързо рече Саймън Котън, — но искаме да я качим в нашата кола. — Той взе един фенер и освети пътя на Нийл.

— Но мечката, сър… — започна товарачът.

— Мъртва е — каза Саймън Котън. — Брат ми я уби.

— Сигурен ли сте, сър? — попита началникът на гарата.

— Най-добре да проверим — предложи дебелата жена. — Кучето скоро ще я открие.

— Не, няма — извика Нийл Котън през рамо. — Трупът на мечката падна в реката и течението го отнесе.

— Бедното животно, горкото, какъв лош късмет — проплака дебеланата. — Първо да го убият, а после трупът му да бъде отнесен от течението на реката!

— Върви със сестра си — нареди ми Саймън Котън и аз с радост се подчиних.

Той подаде фенера на Стивън и започна да уговаря пътниците да се качат във вагоните.

— Странна работа! — рече началникът на гарата.

Наистина беше странна работа, която на всичкото отгоре лично ме засягаше.

— Какво стана, Стивън? — попитах тихичко.

Внезапно Роуз надигна глава и гневно изсъска:

— Затваряй си човката и гледай да не забравят да свалят сандъците ни от влака. — После чух сестра ми да казва на Нийл, че ще е най-добре да се измъкнат през полето, вместо да минават през предната част на гарата. След малко двамата потънаха в тъмнината.

Двамата със Стивън отидохме до товарния вагон. Преди да съм успяла да кажа каквото и да е, той прошепна:

— Моля ви, моля ви, не ме питайте нищо, госпожице Касандра. Не сега.

Заех се да стоварвам бобровото палто, пътническото одеяло и късото палтенце от тюленова кожа на платформата.

— Поне можеш да ми кажеш къде е палтото от меча кожа — започнах, но точно в този миг се появи товарачът. Бедният човечец още не можеше да си обясни как мечката е успяла да се измъкне от вагона. Казах му, че Роуз е била вътре, когато Нийл Котън е захлопнал вратите, и че когато е чула ръмженето на звяра, е отворила вратите от другата страна.

— Мечката я подгони — добавих и това обяснение се стори напълно приемливо на товарача.

Началникът на гарата ни помогна да натоварим сандъците в каруцата на господин Стебинс. Колата на Котънови беше спряна само на няколко метра по-надолу. Видях, че Роуз вече се е настанила вътре. Разговаряше с госпожа Котън. А Саймън Котън дойде при мен и каза:

— Ще закараме сестра ти у дома. Ще дойдеш ли и ти с нас?

Ала аз отвърнах, че ще остана със Стивън; отчасти защото се чувствах засрамена, отчасти защото се страхувах, че понеже нямах ни най-малка представа как точно се бяха развили нещата, можех да кажа нещо излишно. Не успях да изкопча нищо от Стивън през целия път до замъка. Той не спираше да повтаря едно и също:

— О, беше ужасно, ужасно! По-добре госпожица Роуз да ви разкаже. Аз предпочитам да не говоря за това.

Така че трябваше да изчакам, докато двете с Роуз не си легнем, за да чуя цялата история. Тя, разбира се, ни обясни набързо какво е станало, но аз допусках, че премълчава някои съществени подробности. Единственото, което научихме, бе, че Нийл Котън се появил пред нея, размахвайки вила, тя изпищяла и той изведнъж разбрал каква е работата. Именно Нийл казал на Саймън и Стивън да се престорят, че наистина е имало мечка.

— Те не ме издадоха дори пред майка си — каза Роуз. — О, двамата наистина бяха невероятни!

Никога не бях чувала татко да се смее така. Той каза, че сега историята толкова ще се раздуе из околността, че накрая ще излезе, че Роуз е била преследвана от цяло стадо слонове. Беше силно впечатлен от бързата реакция и находчивост на двамата Котънови.

Те не влязоха вкъщи, а само докараха Роуз до двора.

— Нийл обеща, че ще ме оставят да разказвам това, което ме устройва — каза сестра ми. — Е, сега, след като вече знаете, ще трябва до края на живота си да се преструвате, че наистина съм била гонена от мечка.

Роуз гореше от вълнение, изобщо не й пукаше, че може да се е изложила. Аз бях тази, която си умираше от неудобство. Не знам защо — може би бях прекалено уморена. Внезапно започнах да треперя и бях на път да се разплача. Топаз побърза да ни изпрати да си легнем, после ни донесе какао и топли тухли за краката. Скоро се почувствах по-добре. Мащехата ни целуна майчински — нещо, което Роуз по принцип не одобрява — и ни заръча да не си приказваме до среднощ. Струва ми се, че й се щеше да остане и тя да си побъбри с нас, но баща ни й извика да си ляга.

— Нека да си допием какаото на тъмно — предложих и духнах свещта. Роуз винаги споделя по-лесно, когато около нея няма светлина.

Първото нещо, което сестра ми произнесе, бе:

— Какво ти каза Стивън?

Повторих й думите му — за това колко ужасно било всичко.

— Чудя се дали изобщо е видял нещо — рече тя, а после започна да се киска — за пръв път от месеци насам. Кикотът й стана приглушен, очевидно затискаше лицето си с възглавницата. Накрая спря, за да си поеме въздух, и добави: — Зашлевих шамар на Нийл Котън.

— Роуз! — извиках. — Защо?

Разказа ми как го видяла да приближава към нея с вила в ръка и изпищяла така силно, че чак му проглушила тъпанчетата. (Очевидно ставаше дума за писъка, който всички бяхме чули.)

— После се опитах да си съблека палтото, но не успях да напипам копчетата, затова продължих да тичам с него. Нийл завика подире ми: „Стой! Стой!“ — трябва да беше разбрал, че не съм мечка, — и ме последва. Когато се изравни с мен, ме хвана за ръкава. „Пусни ме, по дяволите!“ — извиках му. Стивън ме чу и каза: „Това е госпожица Роуз.“ Тогава Нийл Котън извика: „Но защо бягате?“, а аз отвърнах: „Защото не искам да се срещам нито с вас, нито с брат ви. И двамата можете да вървите в ада!“ И му ударих един през лицето.

— О, Роуз! — Наистина бях ужасена. — А той какво каза?

— Каза: „Мили боже!“, след което Стивън и Саймън дойдоха съвсем близо до нас. Стивън ме информира, че всички хора от влака са се спуснали да ме преследват. „Всичко е по ваша вина! — обърнах се аз към Нийл. — Направихте ме за посмешище на цялата околия!“ Тогава той каза: „Чакайте, замълчете за момент…“. После предложи да се преструваме, че наистина е имало мечка.

— Не мислиш ли, че е било много мило от негова страна? — попитах.

— Да, в известна степен — отвърна Роуз, после млъкна, сякаш опитвайки се да разбере нещо.

Не след дълго продължи:

— Всичко е заради това, че не ни приемат на сериозно — не само нас, но и англичаните, и Англия като цяло. Бас държа, че едва ли би си позволил да се държи така в Америка. Смята, че Англия е голям майтап — с миниатюрните си влакчета и с прословутата си провинция. Разбрах го от начина, по който говореше по време на пътуването ми с тях.

Знаех какво точно имаше предвид сестра ми — и аз бях усетила нещо подобно още в онази първа вечер, когато двамата братя се бяха появили в замъка. Но го забелязах само при Нийл, не и при Саймън. Пък и съм напълно сигурна, че Нийл не го прави с лошо чувство.

Попитах я как й се е видяла майка им.

— Красива е и не спира да приказва. Татко със сигурност ще поиска да я разбие в словесна престрелка.

— Ако изобщо някога я срещне.

— Разбира се, че ще я срещне. Сега вече често ще се виждаме с Котънови.

Тонът й беше твърде самоуверен — почти арогантен. Направо се изплаших за нея.

— О, Роуз, този път гледай да не се държиш глупаво с тях! — възкликнах, преди да успея да се спра.

— Какво искаш да кажеш? Да не би Топаз да смята, че последния път съм се държала глупаво?

Отвърнах, че само предполагам, но тя не ме остави на мира и буквално ме засипа с въпроси. Исках да защитя Топаз, освен това бях много уморена, пък и нали двете с мащехата ми бяхме решили, че ако се удаде удобен случай, е по-добре да предупредим Роуз. Разказах й за разговора, който бях дочула от укритието си в хамбара, като се постарах да акцентирам върху изказването на Саймън Котън, че съм преднамерено наивна, и пропуснах онази част, в която ставаше дума за баща ни.

Роуз настояваше да узнае кой от двамата братя е казал по-ужасни неща. Опитах се да подредя по значимост забележките им.

— Е, на Саймън поне му е било жал за мен — рече сестра ми. — Нийл е бил този, който е предложил да не се занимават повече с нас. О, ще си платят за това!

— Не се настройвай срещу тях — помолих я. — Виж само колко мили бяха тази вечер. И ако си сигурна, че от днес нататък ще ни бъдат приятели, тогава…

— Напълно съм сигурна.

— Казаха ли, че отново ще се видим?

— Няма значение какво са казали. — И за моя най-голяма изненада тя пак започна да се смее. Не искаше да ми разкрие причината за това буйство, а когато спря, заяви, че много й се спи.

Опитах се да измъкна нещо повече от нея, като се въплътих в госпожица Блосъм.

— Чакай малко, Роузи, защо ми се струва, че криеш нещо в ръкава си, пакостливо момиче?

Но сестра ми не се хвана на въдицата.

— Дори и да крия нещо, ще си остане там, където е — отвърна тя. — Я по-добре вие двете там да заспивате.

Но аз останах будна цяла вечност, прекарвайки отново и отново събитията през ума си.

О, небеса, часовникът на църковната кула в Годсенд отмери четири удара — значи съм прекарала в писане цели шест часа! Топаз не ме повика за обяд, а направо ми донесе чаша мляко и два големи сандвича със сирене. Предаде ми думите на татко, че мога да остана на хълма и да пиша толкова дълго, колкото искам. Може би е малко егоистично от моя страна да се занимавам със своите си работи, докато останалите са съсредоточили усилията си върху дрехите на леля Милисънт, но когато тази сутрин ги извадихме от сандъците, аз отново се разтреперих и Топаз ме отпрати. Мащехата ми беше права, като смяташе, че ако пиша за чувствата, които ме вълнуват, ще се освободя от тях — ето, сега гледам редовете, посветени на дрехите на мъртвата старица, и не изпитвам никакъв ужас.

Рано тази сутрин, преди да тръгне за работа, Стивън отиде с колелото до Скотни и се върна с палтото от меча кожа — предната вечер го бяха скрили в една канавка. Татко си спомни, че когато е бил малко момче, е слушал доста за това палто. Каза, че по онова време повечето кочияши са се смятали за истински късметлии, ако са разполагали с къса пелерина от козя кожа за мразовитите зимни дни. Но прабаба ни заявила, че след като съпругът й се вози вътре в каляската си облечен с палто, подплатено с боброва кожа, то кочияшът, седнал отвън на капрата, трябва да е също толкова топло облечен, ако не и повече. Кочияшът бил много благодарен за дебелия мечи кожух, но същевременно се срамувал да го носи, защото, когато го видели с него, малките момченца хуквали подире му, подигравали му се и го питали дали няма да им потанцува. Късото палтенце от тюленова кожа било ушито за леля Милисънт в края на деветдесетте, още преди да се обяви за природозащитничка и категорично да откаже да носи кожени облекла. Според татко леля му е запазила тези дрехи главно от сантиментални подбуди — единственото истински щастливо време в нейния живот е било детството. Колко е трудно да се свърже младата госпожица Мили, която е ходела на уроци по танци, със старата дама, наметнала на раменете си строгата черна пелерина! Това ме кара да се питам каква ли ще бъда аз самата, когато остарея.

Ръката ми трепери от умора, но желанието да продължа да пиша е все така силно. През целия ден се чувствам като две различни личности — едната от вчера, другата — от днес. Прокрадва се и трети образ — аз, само че утре. Какво ли ни предстои? Дали Котънови ще ни поканят в Скотни? Топаз е сигурна, че това ще се случи. Смята, че необичайността на снощния инцидент ще събуди отново интереса им към нас, така както ги бяхме заинтригували по време на първото им посещение в замъка. И че бягството на Роуз от двамата братя трябва да ги е убедило, че сестра ми няма никакво намерение да им се натиска. Дано само не започне отново да ги сваля! Топаз каза, че съм постъпила добре, като съм казала на Роуз какво са говорили за нея Нийл и Саймън. На сутринта тя самата си поприказва със сестра ми, която я изслуша с учудващо търпение.

— Повече слушай, по-малко говори, докато не усетиш, че се отпускаш напълно — посъветва я Топаз. — И не се дръж предизвикателно, за бога! Видът ти е достатъчно съблазнителен — той сам ще работи в твоя полза. — Обичам Топаз в моментите, в които е стъпила здраво на земята.

Ужасно ли е, че взимам участие в планирането на подобно нещо? Не е ли все едно като да се включвам в опитите за продаване на собствената ми сестра? Но от друга страна, съм сигурна, че Роуз ще успее да се влюби в някой от двамата братя — в този, който ще се влюби в нея, искам да кажа. Надявам се това да е Нийл, защото наистина намирам Саймън за малко плашещ. Да, но точно Нийл смята Англия за несериозна работа…

Очите ми не се откъсват от замъка, изправил снага долу, в ниското. Как бих искала да мога да намеря точните думи — сериозни и красиви, — за да го опиша такъв, какъвто го виждам в този момент, озарен от яркото следобедно слънце. Колкото повече ги търся, толкова по ми убягват. Как може да се опишат водопадът от светлина, заливащ двора, грейналите прозорци с позлатени от слънчевите лъчи стъкла, старинният вид на цялата постройка — сякаш слязла от някое платно на древен майстор? Единственият израз, който ми хрумва, е „светлина от друго време“ и това не е просто красива фраза, а самата истина…

О! Колата на Котънови току-що свърна по шосето на Годсенд. Идват насам! Нима пак само ще чакам и наблюдавам? В никакъв случай!

Веднага слизам!

Седма глава

Поканени сме на вечеря в Скотни след една седмица, броено от днес!

Има и още нещо, за което искам да пиша — нещо, което е само моя тайна. О, не знам откъде да започна!

Слязох от кулата Белмот и с все сила хукнах към замъка. Успях да пристигна навреме, за да предупредя останалите за предстоящото посещение на благородните господа от Скотни. Роуз и Топаз тъкмо гладеха и сестра ми си сложи чиста и още топла от ютията блуза. Топаз набързо се пооправи и се зае да вади чашите за чай. Аз се измих и после установих, че трябва да избирам какво да направя — да отида да предупредя татко или да се среша, нямаше да имам време да свърша и двете. Стигнах до компромисен вариант — взех четката за коса и докато тичах към стаичката на вратаря, успях да пригладя разрошените си кичури. Татко така подскочи, когато му съобщих новината, че в първия момент се уплаших, да не би да реши да се скрие някъде, за да избегне срещата с Котънови. Той обаче грабна четката ми и обра с нея полепналите по сакото му косми. Не възразих — сега не беше моментът да си придиряме.

Накрая дори се оказа, че сме готови няколко минути по-рано, защото Котънови оставиха колата си на главното шосе и тръгнаха пеша към замъка. Калта беше изсъхнала, но пътят си оставаше доста изровен.

— И госпожа Котън е с тях! — извиках, когато посетителите ни се появиха на хоризонта.

Татко каза, че ще отиде да ги посрещне при главната порта.

— Ако този път нещо се провали, поне няма да бъде по моя вина. Обещал съм на Топаз. — После ни огледа мрачно и добави: — Радвам се, че сте все още достатъчно млади, за да бъдете пласирани.

Роуз и Топаз бяха запалили огън във всекидневната и освежили обстановката с букет нарциси. Пламъците в камината придаваха на стаята по-пролетен вид от всякога. Отворихме прозорците — лебедите плуваха току под тях, без да проявяват особен интерес към нашите вълнения. Изведнъж си припомних първия ни пролетен следобед в същата тази стая, когато Роуз изпълняваше своята композиция на старото пиано, а мама се привеждаше над пълния с вода крепостен ров и сивата й рокля трепкаше при всеки повей на вятъра. „О, мамо, направи така, че на Роуз да й се случи онова, което е най-добро за нея!“, помолих се мълчаливо аз, после почти видях как мама забързано се спуска от небето, за да вземе нещата в свои ръце и да ги накара да проработят. Накъде само избиват мислите на човек, когато види отворен прозорец!

Татко въведе Котънови във всекидневната.

Роуз беше казала, че госпожа Котън е красива, но аз не бих я описала точно по този начин. Топаз например е безспорна красавица — главно поради факта, че създава усещането за принадлежаща към някаква нова раса, по-бяла от бялото. Роуз, с нейния чудесен свеж тен и очи, способни да озарят цялото й лице, е красива. Госпожа Котън е внушителна. Не, това определение навежда на мисълта, че е едра жена, а тя не е. Просто изглежда чудесно, така както трябва. Тенът й е точно толкова блед, колкото е необходимо. Черната й коса е започнала да посивява, но не й придава вид на остаряваща жена, защото сивите косми са точно толкова, колкото си му е редът и са разположени точно там, където им е мястото. Фигурата й е перфектна, също и дрехите — костюм от туид в две части, но много по-вълнуващ, отколкото съм си представяла, че може да бъде един костюм от туид. Преобладаващият цвят е синьото, което те кара да забележиш очите на дамата. Страхувам се, че съм я оглеждала доста втренчено — надявам се да е разбрала, че го правя от възхищение, а не поради липса на добро възпитание. Тъй като е майка на Саймън Котън, едва ли е на по-малко от петдесет години, колкото и да не е за вярване. Сега, като се замисля по този въпрос, установявам, че не мога да си я представя по-млада. Госпожа Котън наистина изглежда напълно различна от всички петдесетгодишни жени, които някога съм виждала.

Говореше солидно, това е най-точната дума — докато я слушах, си представях стена, изградена от думи. За щастие, приказва красиво — точно като Саймън — и изобщо не възразява, когато я прекъсват. Синовете й го правят през цялото време, а татко бързо усвои тази тяхна техника, защото госпожа Котън се обръщаше главно към него. Той й представи Топаз, после мен. Госпожа Котън се ръкува с нас и изрази надежда, че Роуз се е съвзела от преживения шок.

— Вижте само тези прекрасни лебеди! — бе следващото нещо, което изрече, после без предисловие се прехвърли на „Джейкъб Рестлинг“. Оказа се, че тя също е слушала една от лекциите, които баща ми бе изнесъл в Америка.

Двамата продължиха разговора, като не спираха да се прекъсват, без да се сърдят един на друг заради това. Роуз седеше на канапето до прозореца и разговаряше със Саймън, а Топаз и аз отидохме до кухнята, за да подготвим чая за сервиране. Нийл любезно ни придружи, предлагайки ни помощта си.

Стояхме прави до огъня и чакахме водата да заври.

— Майка ви наистина ли не знае, че мечката всъщност е била нашата Роуз? — попитах го аз.

— Господи, не! Това изобщо няма да й хареса — не отговаря на нейната представа за добра шега. Освен това няма да е честно по отношение на сестра ти, ако тръгнем да разправяме какво точно се случи снощи.

Прав беше, разбира се — госпожа Котън със сигурност щеше да се зачуди защо Роуз е хукнала да бяга. (Предполагам, че Нийл се досещаше за истинската причина — че Роуз бяга от тях, защото е обидена, че са ни пренебрегнали. Какъв срам!)

— Не виждам как някой може да повярва на легендата, че сте убили огромна мечка само с помощта на една вила за обръщане на сено — подхвърлих.

— Не съм я убил, само я раних — много лошо, струва ми се, но не достатъчно, че да я извадя от строя. Тя с рев се нахвърли върху мен, аз отстъпих встрани и тя падна в реката — чух я как тежко цопна във водата. Взех огромен камък — бедния звяр, хич не ми се щеше да го доубивам, но се налагаше. Нададе предсмъртен стон, когато камъкът го удари по главата, и потъна. Вдигнах фенера високо и видях как по повърхността на водата заизлизаха мехурчета. Също така съзрях и огромна тъмна буца — тялото на мъртвото животно, — очертана под водата и носена бавно от течението.

— Но вие нямахте фенер — възразих. — Нито пък е имало мечка — засмя се Топаз.

За малко да му повярвам, макар да знаех добре каква беше истината, сърцето ми чак се сви от мъка по убитата мечка. Нищо чудно, че и госпожа Котън е приела тази история за чиста монета.

— Мама настоя да отидем до цирка и да обезщетим собственика заради понесената от него загуба — продължи Нийл, а устните му се разтегнаха в усмивка. — Оказа се, че циркът е второразреден и не разполага с никакви мечки, но собственикът се съгласи да разпространи нашата история, надявайки се, че това ще привлече клиенти на представленията му. Опитах се да купя един от лъвовете му, но той ми заяви, че не се продават.

— За какво ви е лъв? — попитах.

— О, лъвовете са много сладки животни — неопределено отвърна Нийл.

Водата вече беше завряла. Свалихме чайника от огъня и запарихме чая.

След като сервирахме, Нийл отиде да седне на канапето до Роуз. Саймън пък стана, приближи до Топаз и започна любезно да разговаря с нея. Татко и госпожа Котън със задоволство продължаваха да се прекъсват. Беше истинска наслада за мен да наблюдавам всеки един от присъстващите в стаята, само дето не можех да следя всички разговори едновременно. Най-любопитна бях да разбера как вървят нещата на Роуз. Виждах, че оставя Нийл да говори през по-голямата част от времето, но ми се стори, че изобщо не го слуша, което не беше добре. Сестра ми току се надвесваше над прозореца, за да храни лебедите. Нийл изглеждаше озадачен. После забелязах, че Саймън не отделя очи от Роуз. По едно време сестра ми срещна погледа му и на устните й трепна усмивка. Нийл я стрелна с очи, после се изправи и помоли Топаз за допълнително чай (макар впоследствие изобщо да не пи от него). Саймън отиде при Роуз. Тя продължаваше да не говори много, но изглеждаше така, сякаш намира всяка дума, изречена от по-големия Котън, за ужасно интересна. Подочух това-онова — Саймън й разказваше за Скотни Хол.

— Не, никога не съм го разглеждала отвътре — каза сестра ми.

— Но разбира се, че трябва! Надяваме се, че ще приемете да вечеряте с нас следващата седмица.

Той се обърна към майка си за потвърждение и госпожа Котън покани всички ни. За една инфарктна частица от секундата си помислих, че ще остана на сухо, защото госпожа Котън запита:

— Достатъчно голяма ли е Касандра за вечерни партита?

Но Нийл извика:

— Ама разбира се, че е! — И всичко си дойде на мястото.

О, харесвам го този Нийл! Когато семейство Котън си тръгнаха, аз вървях с него, татко придружаваше госпожа Котън, а Саймън кавалерстваше на Роуз. Нийл се заинтригува как възнамеряваме да се придвижим до Скотни и когато отвърнах, че ще трябва да помислим по въпроса, той обеща да изпрати тяхната кола. Невероятно мил е, макар че, когато минавахме покрай хамбара, се сетих за приказките му по адрес на Роуз. Май не бива да си вадим прибързани заключения от едно-две дочути неща. Освен това Саймън бе този, който ме бе нарекъл „преднамерено наивна“. Нийл ме бе определил като „хубаво дете“, което не съвпада напълно с моето виждане за самата себе си, но все пак е мил комплимент.

Когато се връщахме обратно към замъка, татко се възхити от любезността на Котънови, после попита дали имаме подходящи рокли за предстоящото парти. Аз също се притеснявах по този въпрос, но отвърнах:

— О, Топаз ще измисли нещо.

— Чудя се дали някоя от дрехите на леля ви Милисънт няма да свърши работа? Ако не — да вървят по дяволите, все трябва да е останало нещо, което да можем да продадем… — Татко хвърли умолителен поглед към мен.

Хванах го под ръка и отвърнах:

— Ще се оправим, не се тревожи.

Той погледна колебливо към Роуз — сестра ми вървеше и се усмихваше на себе си. Не мисля, че беше чула и дума от онова, което си приказвахме.

Заварихме Топаз да мие чаените чаши.

— Мортмейн, заслужаваш медал! — възкликна тя, щом ни видя.

— За какво? — учуди се баща ми. — О, защото говорих с госпожа Котън ли? Беше ми невероятно приятно.

Топаз го изгледа замислено.

— Когато бях в Америка, свикнах с виталността на американките — обясни баща ми.

— Всичките ли говорят толкова много? — поинтересувах се аз.

— Не, разбира се, че не. Но госпожа Котън принадлежи към онзи често срещан тип жени, който си пада по лекциите. Първо посещават някоя сказка, а после си устройват забавления. Невероятно гостоприемни са. — Той седна върху кухненската маса и заклати крака. Приличаше на пакостливо момче. — Енергията им е направо удивителна — продължи. — В състояние са да родят и отгледат три-четири деца и едновременно с това да въртят домакинството, да се информират за последните новости в областта на изобразителното изкуство, музиката и литературата — знанията им са повърхностни, разбира се, но, мили боже, и това е нещо! Отгоре на всичкото притежават и дял в някой бизнес. Също така някои от тях се женят по няколко пъти просто за да избягат от еднообразието.

— Не смятам, че който и да е съпруг би издържал на подобно напрежение повече от две-три години — отбеляза Топаз.

— В началото и аз мислех така. Неспирният порой от приказки буквално изчерпа силите ми. След време обаче свикнах. Приличат на топки за тенис — ти ги удряш и те отскачат, за да ударят теб. Като цяло резултатът е повече от стимулиращ — освен ако тотално не те разгромят — сухо рече Топаз.

— Понякога оказват и такъв ефект — призна баща ми. — Голяма част от американските мъже са невероятно мълчаливи.

— Стори ми се, че госпожа Котън знае доста неща за „Джейкъб Рестлинг“ — намесих се аз.

— Най-вероятно я е прочела, преди да дойдат тук — американските интелектуалки имат навика да го правят и бих казал, че е много мило от тяхна страна. Интересно е, че голяма част от тях посивяват преждевременно. И бих искал да отбележа какво удоволствие бе за мен да видя така елегантно облечена жена.

Татко започна да си тананика разсеяно и се отправи към стаичката си — сякаш изведнъж съвсем бе забравил за нас. Идеше ми да му забия един заради последната забележка — във връзка с елегантността на госпожа Котън, — защото в момента Топаз бе възможно най-далеч от образа на елегантната жена: роклята й от домашнотъкано платно като че ли беше първа братовчедка на конопените чували, а прекрасната й руса коса, която остро се нуждаеше от измиване, бе прибрана във вехта изпокъсана мрежичка.

— Може би щеше да му се стори стимулиращо, ако и аз говорех толкова много — с въздишка рече тя.

— Не биваше да коментираме — възразих.

Честно казано, аз самата също намирах госпожа Котън за стимулираща личност, но не бях толкова нетактична, че да изразя това свое мнение гласно.

— Топаз, мислиш ли, че вечерният му костюм вече е прояден от молците? Не го е обличал от последното парти в дома на леля Милисънт.

Топаз отвърна, че се е погрижила за костюма на татко.

— Само ще трябва да му намерим копчета за ръкавели, защото той продаде своите. О, Касандра, направо не е за вярване — един гений, един мъж, по книгата, на когото американските критици пишат есета, да няма свестни копчета за ръкавели!

Отвърнах, че много гении нямат дори ризи, на които да слагат копчета за ръкавели, а после започнахме да обсъждаме с какво ще се облечем самите ние за партито.

При мен нещата не са съвсем зле — винаги мога да си сложа бялата рокля, с която ходех по училищните тържества. Тя би била подходяща за всяко момиче на моята възраст. А Топаз можеше да преправи някоя от своите вечерни рокли за случая. Истинският проблем е Роуз.

— Никоя от дрехите на леля ви Милисънт не може да послужи за ушиването на рокля за сестра ти — въздъхна Топаз. — Не виждам нищо подходящо и сред моите тоалети. Роуз има нужда от нещо разкошно, с много волани. Понеже по никакъв начин не бихме могли да скрием ранновикторианския й чар, по-добре да го подчертаем.

Чувах как Роуз свири на пиано във всекидневната. Затворих плътно вратата на кухнята и казах:

— Как ти се стори днешното й държание?

— Поне беше по-тиха, макар пак да правеше мили очи. Но както и да е — това вече няма значение.

Погледнах я удивено и Топаз продължи:

— Саймън Котън е силно увлечен по нея, не забеляза ли? Веднъж щом мъжът падне в капана, момичето може да си позволи да бъде толкова глупаво, колкото си поиска, а той най-вероятно ще си помисли, че глупостта е особено привлекателно качество.

— И Нийл ли е увлечен?

— Съмнявам се — отвърна мащехата ми. — Имам чувството, че Нийл сякаш вижда през нея. Забелязах как един-два пъти я погледна изпитателно. О, в какво ще я облечем, Касандра? Наистина мисля, че има шансове със Саймън — познавам симптомите, а при него те са налице.

Изведнъж си представих лицето на Саймън Котън — бледо, с контрастираща черна брада.

— Наистина ли ще си доволна, ако Роуз се омъжи за него, Топаз? — попитах.

— Бих искала да й се удаде тази възможност — твърдо отвърна Топаз.

Скоро след това пристигна госпожица Марси. Носеше книга за баща ми. Осведоми ни, че викарият е поканен на същата вечеря, на която ще ходим и ние — научила за това от икономката му.

— Повечето хора са получавали покана за обяд или чай — каза госпожица Марси. — Покана за вечеря обаче си е нещо съвсем друго.

Споделихме с нея проблема във връзка с роклята на Роуз.

— Трябва да бъде розова — отсече госпожица Марси. — И с кринолин. Точно такава видях в най-новия брой на списание „Домашен разговор“.

После се впусна в подробности около модела.

— О, господи, това ще бъде идеално за Роуз! — въздъхна Топаз.

Госпожица Марси се изчерви, примигна и рече:

— Можете ли да я ушиете, госпожо Мортмейн? Ако скъпата Роуз ми позволи да й подаря плата, разбира се.

— Аз ще ви позволя! — извика Топаз. — Чувствам се в правото си да го направя.

Госпожица Марси й хвърли светкавичен поглед и мащехата ми едва забележимо кимна. За малко да се изсмея. Двете бяха толкова различни една от друга — госпожица Марси приличаше на дребно розово птиченце, а Топаз бе висока и бледа, подобна на богиня — и въпреки това неистовото желание да омъжат Роуз ги сближаваше толкова много, че те дори започваха да си приличат.

— Можем да предложим на госпожица Марси да си избере нещо от дрехите на леля Милисънт в знак на благодарност за прекрасния жест — рекох.

Двете жени мигом се отправиха към всекидневната, в която бяха пръснати дрехите на покойницата, а аз останах в кухнята, за да приготвя чая на Стивън. Топаз беше решила, че онези от нас, които пият следобеден чай, ще получат по чаша какао към вечерята си. Стивън се разтревожи не на шега, когато чу, че ще се появя на вечеря в Скотни Хол с такава стара рокля.

— Не можете ли да си купите поне нов шал? — попита той. — Имам малко спестени пари.

Благодарих му, но отвърнах, че синият шал, който вървеше с бялата рокля, е много запазен — почти като нов.

— Ами тогава какво ще кажете за една панделка за косата, госпожице Касандра?

— Божичко, не съм слагала панделки от малка! — възкликнах.

— Носехте корделки на краищата на плитките си, преди да си подстрижете косата. Бяха красиви.

После Стивън ме попита дали сега, след като по-добре познавам двамата Котънови, съм започнала да ги харесвам повече.

— О, за Саймън нищо не мога да кажа — той през цялото време говореше с Роуз. Но Нийл е много мил.

— Смятате ли го за хубав?

Отвърнах, че едва ли бих могла да го определя като красавец.

— Не е точно хубав — не и колкото теб, Стивън.

Казах го, без да се замисля — всички вкъщи възприемаме като нещо нормално красотата на Стивън. При тези мои думи обаче той така силно се изчерви, че ми се прииска да не бях ги изричала.

— Нали разбираш, твоите черти са класически — обясних.

— Което като че ли е без особено значение, след като не съм джентълмен. — Стивън се усмихна някак саркастично, както ми се стори.

— Не говори така — прекъснах го. — Джентълмени са всички мъже, които се държат като такива. Ти със сигурност си един от тях.

Той поклати глава.

— Можеш да си джентълмен само ако си се родил такъв, госпожице Касандра.

— Стивън, това са пълни отживелици и глупости! — възкликнах. — Наистина. И между другото, би ли престанал да ми викаш „госпожице Касандра“?

Той ме погледна объркано, после рече:

— Да, разбирам: сега, след като вече сте пораснали достатъчно, за да ходите по вечерни партита, би трябвало да се обръщам към вас с „госпожице Мортмейн“.

— Напротив. Исках да кажа съвсем друго. Викай ми просто Касандра, без „госпожице“ отпред. Ти си член на семейството ни. Като си помисля, намирам за истински абсурд, че използваш официални обръщения. Кой те накара да ни викаш така?

— Майка ми — тя беше безкомпромисна в това отношение. Спомням си първия ден, в който пристигнахме в дома ви. Вие и госпожица Роуз си подхвърляхте топка в градината. Хукнах към вратата на кухнята — помислих си, че и аз мога да се включа в играта, но мама ме спря и ми обясни, че вие двете сте млади госпожици и аз не мога да си играя с вас, освен ако не ме поканите. Освен това ми заръча да ви наричам „госпожици“ и никога да не си позволявам прекалено много. Доста се поизпоти, докато ми обясни какво точно означава „да не си позволявам прекалено много“.

— О, Стивън, колко ужасно! Тогава си бил на…

— На седем, ако не се лъжа. Вие трябва да сте били на шест, а госпожица Роуз — на девет. Томас бе само четиригодишен, но трябваше да му викам „господин Томас“. Само дето той още преди години ме помоли да не му казвам така.

— Аз също трябваше да проведа този разговор преди години! — възкликнах.

Истината е, че изобщо не се бях замисляла върху този въпрос. Майката на Стивън бе работила при родителите ни няколко години, преди да се омъжи. Когато останала вдовица, поискала отново да се върне на служба в дома ни и да даде Стивън в някой детски дом. Знам, че беше много благодарна на мама, задето й позволи да доведе Стивън със себе си — може би именно това я беше накарало да попрекали с изискванията по отношение на почтителното държане на сина си.

— Както и да е, сега ти го казвам — продължих, — така че се постарай да го запомниш.

— А на госпожица Роуз направо Роуз ли да й викам? — попита ме той.

Не бях сигурна как би реагирала Роуз на подобно свойско обръщение, затова отвърнах:

— О, какво ни интересува Роуз? Става дума за отношенията между теб и мен.

— Не мога да наричам вас само по малко име, а към нея да се обръщам с „госпожице“ — твърдо възрази той. — Това би я поставило над вас.

Обещах да говоря с Роуз по въпроса и поисках да ми подаде чашата си, за да му сипя допълнително чай. Започвах да се чувствам неудобно.

Стивън дълго разбърква чая си, после рече:

— Наистина ли вярвате в онова, което казахте за джентълмените? Че джентълмен е този, който се държи като такъв?

— Разбира се, Стивън, заклевам се.

Толкова исках да ми повярва, че се приведох над масата и лицето ми се озова току пред неговото. Той ме погледна право в очите. Отнесеният му поглед вече го нямаше, от очите му сякаш извираше някаква светлина, но едновременно с това бяха по-тъмни от всякога. Погледът му беше толкова директен, че сякаш ме докосваше. Това усещане продължи само секунда, но в тази секунда Стивън бе един напълно различен човек — много интересен, дори будещ вълнение, признавам си.

В този момент брат ми влезе в кухнята и аз отскочих назад.

— Защо си се зачервила толкова, момичето ми? — подигравателно запита Томас.

Разбирам защо понякога Роуз изпитва непреодолимото желание да му забие един в ухилената физиономия. За щастие Томас не изчака да му отговоря, а започна да разправя, че във вестника имало статия за убитата мечка, отнесена на около двайсет мили надолу по реката. Посмях се заедно с момчетата на тази история, после сложих да сваря едно яйце за брат си. Стивън стана и излезе на двора.

През цялото време, докато сервирах яденето на Томас, си умирах от притеснение — внезапно осъзнах, че не мога да продължа да се преструвам. Не можех вечно да се заблуждавам, че Стивън е просто силно привързан към мен и че това няма ни най-малко значение. От седмици не бях се замисляла върху отношенията ни и напълно бях забравила за необходимостта от време на време да се държа рязко с него — така както ме бе посъветвал татко. Казах си, че трябва веднага да започна с промяната, после разбрах, че нямам сили да го направя — не и след като току-що го бях помолила да зареже официалностите и да се обръща към мен на малко име и след като ме бе гледал така, че чак свят ми се беше завил.

Усамотих се в градината, за да помисля на спокойствие. Беше в онези часове на вечерта, когато бледите цветя изглеждат по-бледи, отколкото са в действителност. Всичко наоколо сякаш бе замръзнало в пълна неподвижност. Газената лампа в стаята на баща ми мъждукаше, Топаз и госпожица Марси си бяха запалили свещ в трапезарията, а Роуз все така продължаваше да свири на пианото във всекидневната, без да има нужда от светлина. Замайването ми беше отминало, чувствах се странно, сякаш ми бяха поникнали криле. Тръгнах през пасажа, водещ към централната порта, и излязох на поляната. Минах покрай хамбара. Стивън излезе оттам. Не се усмихна, както обикновено правеше, щом ме видеше. Този път в погледа му сякаш имаше въпрос.

— Да се поразходим — рече той.

— Добре — казах, после размислих и се поправих: — Не, не, не мисля, че ще го направя, Стивън. Искам отново да видя госпожица Марси, преди да си тръгне.

Изобщо не исках да видя госпожица Марси, желанието ми беше да се разхождам с него, но просто знаех, че трябва да проявя твърдост.

Стивън кимна. Двамата се запътихме обратно към замъка, без да си продумаме.

Когато с Роуз си легнахме, я попитах дали възразява Стивън да пропуска „госпожице“ пред името й.

— Все ми е тая — отвърна сестра ми. — Да ми вика както иска. В края на краищата той плаща за храната, която ям.

Започнах да говоря за Котънови, но тя ми отвръщаше с неохота — изглежда, искаше да остане насаме с мислите си. Затова млъкнах и също започнах да размишлявам.

Рано сутринта видях Стивън на двора — пускаше кокошките навън. Казах му, че Роуз няма нищо против да й вика просто Роуз. Бях изключително кратка — не е трудно човек да е кратък рано сутрин.

— Добре — отвърна Стивън. Не можах да прочета нищо по лицето му.

По време на закуската Роуз и Топаз решиха да отидат до Кингс Крипт и да купят някои неща, необходими за ушиването на роклята на сестра ми. (В момента и двете са в селцето, а аз разполагам с почти целия ден само за себе си.)

Препичах си филийка на печката, когато Стивън приближи до мен и каза:

— Моля ви, позволете ми да помоля госпожа Мортмейн да ви купи нещо за партито.

Благодарих му, но го уверих, че нямам нужда от нищо.

— Сигурна ли сте? — усъмни се той, а после добави много тихо, сякаш се упражняваше в изричането на непозната за него дума: — Касандра?

И двамата се изчервихме. Мислех си, че като престане да вика „госпожице“ на Роуз, всичко ще изглежда в реда на нещата, но, уви, бях се излъгала.

— Мили боже, този огън е горещ! — възкликнах. — Не, честна дума, не се сещам за нещо, което наистина да ми трябва.

— Тогава ще продължа да спестявам за… За същото, за което започнах да спестявам — завърши неопределено той и излезе. Време беше да върви на работа.

В момента е четири часът. Татко отиде на гости на викария, така че вече целият замък е на мое разположение. Странно колко различна изглежда една къща, когато човек остане сам в нея. Много по-лесно е да се отдадеш на съкровени мисли, отколкото когато около тебе щъка някой. Да, трябва да помисля…

Не стигнах кой знае колко далеч с размислите. Следобедът е тих и жълт, предразполагащ към мечтание. През последните десет минути не правех нищо друго, освен да седя неподвижно, приковала невиждащ поглед в блестящия квадрат на кухненския прозорец. Трябва да се взема в ръце и да бъда напълно откровена със себе си…

Доста мислих. И ето до какви открития стигнах:

(1) Моите чувства не са със същата сила като чувствата на Стивън.

(2) Снощи исках да отида на тази разходка с него и понеже винаги съм мразела онези девойки от романите, които са прекалено, ама прекалено невинни, ще взема да го напиша черно на бяло: мисля, че ако бях излязла на разходка със Стивън, той щеше да ме целуне.

(3) Тази сутрин, докато разговарях с него до кокошарника, разбрах, че не искам да ме целуне.

(4) Сега, в този момент, не мисля, че искам Стивън да ме целуне…

Помислих още малко — осъзнах, че мечтая. Изживях отново момента, в който Стивън ме гледаше с онзи особен поглед, докато аз се привеждах над масата… Дори само от самия спомен главата ми пак се замая. После си въобразих, че отивам на разходка с него, че двамата вървим през поляната, пресичаме шосето, водещо към селото, и навлизаме в малката горичка отсреща. Дивите зюмбюли още не са поникнали, но аз си представих, че поляните са осеяни с тях. В горичката беше тъмно и хладно, почти студено. Измислих реплики за Стивън, чух гласа му, който ги казваше. Тъмнината се сгъстяваше — единственото по-светло петно бе късчето небе, мяркащо се между клоните на дърветата. И накрая той ме целуна.

Но точно това някак си не успявах да си представя — не знаех как точно се чувства човек, когато го целуват. И ми се прииска да не бях си фантазирала всичко това, прииска ми се…

Привършвам разказа си за днешния ден в спалнята, защото чух как Стивън се мие на водната помпа на двора. Погледнах през прозореца, видях го и ме обзе чувство на вина, примесено със срам, че си представях всичките онези работи с него. Няма да допусна никога повече да се отдавам на подобни фантазии. Сега вече съм напълно сигурна, че не искам Стивън да ме целуне. Изглежда невероятно красив така, както е застанал прав до помпата, но отнесеният израз е отново върху лицето му — о, бедничкият Стивън, аз съм истинско чудовище, погледът му съвсем не е отнесен! Но съм сигурна, че никога не би се сетил да ми каже всичките онези красиви изрази, които бях сложила в устата му.

Няма да мисля за това. По-добре да се съсредоточа върху предстоящото парти в Скотни Хол — то е къде-къде по-интересно. Макар че може би е по-вълнуващо за Роуз, отколкото за мен. Чудя се какво ли ще е усещането при целувката на някой от двамата Котънови… О, НЕ! Няма да почна да си представям това сега! Наистина съм шокирана от себе си!

Както и да е, няма време за мечти — Роуз и Топаз се връщат от Кингс Крипт.

Иде ми да откъсна последните страници от този дневник. Дали да не го направя наистина? Не, пред дневника си човек трябва да е пределно откровен. Пък и съм сигурна, че никой, освен мен не може да разчете стенографските знаци. Но все пак трябва да скрия дневника — винаги го прибирам в куфарчето, с което ходех на училище, а куфарчето заключвам с катинар. Този път смятам да го отнеса в кулата Белмот, там имам специален тайник, за който дори Роуз не знае. Ще изляза през предната врата, за да избягна срещата със Стивън — не знам как бих могла да го погледна в очите след всичките фантазии, в които го бях включила. За в бъдеще ще се държа по-рязко с него, кълна се, че ще го направя!

Осма глава

Ще трябва да разкажа за посещението ни в Скотни Хол на части, защото знам, че докато пиша, ще бъда многократно прекъсвана — което всъщност никак няма да е лошо. Животът е прекалено хубав и не си струва човек да го прекарва седнал дълго време на едно място. Освен че, както изглежда, Котънови много ни харесват, изведнъж се сдобихме и с двайсет лири — викарият купи одеялото, което прилича на изтъкано от вълната на коли. Утре отиваме на пазар в Кингс Крипт. На мен ще ми купят лятна рокля. О, прекрасно е да се събудиш с мисълта, че ти предстои нещо вълнуващо!

А сега за Скотни. Приготвяхме се за партито цяла седмица. Топаз купи няколко метра розов муселин за роклята на Роуз. Стана направо невероятна! (Пропуснах да спомена, че преди да стане модел, мащехата ми е работила в една много известна модна къща, само че тя не говори много за този период, както и за миналото си като цяло. Това много ме изненадва, защото Топаз е откровена по толкова много други въпроси.)

Роуз се сдоби и с истински кринолин — малък наистина, но пък за сметка на това без него целият разкош на роклята й се губеше. Взехме го назаем от бабата на господин Стебинс, която е на деветдесет и две години. Когато роклята бе завършена, господин Стебинс докара баба си, за да види как изглежда Роуз с нейния кринолин, и старата жена ни разказа, че го е носила по време на сватбата си, когато е била шестнайсетгодишна. Спомних си за стиховете на Уолър „Върви, прекрасна Роуз…“.

Колко малко време те споделят —

така прекрасни и невинни!

Не го изрецитирах на глас, разбира се. Старата дама и без това плачеше за двама.

Беше ни много приятно, докато пришивахме воланите към полите на роклята. През цялото време си представях, че сме героини от викториански роман. Роуз с желание се включваше в играта, но в момента, в който се споменеше името на Котънови, млъкваше като риба. Отказваше да говори за тях дори вечер, преди да заспим. Не се сърдеше или цупеше, просто вечно беше прекалено заета — например да лежи и самодоволно да се усмихва. Е, трябва да призная, че аз също пазех своите тайни за себе си — не обелвах и дума за онова, което се беше случило между мен и Стивън, защото щях да умра от срам, ако трябваше да разкрия пред сестра ми чувствата си към него. Но пък, от друга страна, аз винаги съм била по-потайна от Роуз. Знам, че тя смята Стивън за… ами за човек, принадлежащ към по-нисша класа от нашата. (И аз ли мисля така? Ако отговорът е „да“, би трябвало да съм засрамена от тази проява на снобизъм.) Със задоволство мога да отбележа, че успях да осъществя намерението си да се държа по-хладно с него или, по-точно казано, да не допускам прекалена близост помежду ни. С изключение на онзи кратък миг снощи, когато взех ръката му в своята и… но това е част от историята за посещението ни в Скотни Хол, затова ще го оставя за по-нататък.

Истинско вълнение настъпи, когато започнахме да се обличаме за вечерята. Навън все още беше достатъчно светло, но ние пуснахме завесите и запалихме газената лампа и свещите, защото веднъж бях прочела някъде, че модерните жени се обличат НА светлина на свещи и ПОД светлината на свещи. Роклите ни бяха грижливо положени върху леглото с балдахина. Моята бе изпрана, а Топаз леко беше уголемила деколтето й, за да я направи по-актуална. Госпожица Блосъм буквално изпадна във възторг при вида на роклята на Роуз.

— Мили боже! — възкликна тя. — Това ще очарова джентълмените. Не съм подозирала, че имаш такива бели рамене, Роузи! Да не повярва човек, че Господ те е дарил с тази коса и същевременно те е предпазил от лунички!

Роуз се засмя, но и продължи да се ядосва, че не може да се види в цял ръст — голямото ни огледало отдавна е продадено. Задържах малкото пред сестра ми, за да може да се огледа на части, но това само я раздразни още повече.

— Над камината във всекидневната също има огледало — казах. — Може би ако се качиш на пианото…

Роуз хукна нататък, за да опита.

Татко излезе от банята и мина покрай нас на път за спалнята. В следващата секунда го чух да крещи:

— Какво, по дяволите, си направила със себе си?!

В гласа му прозираше такъв ужас, че в първия момент си помислих, че с Топаз се е случило нещо лошо. Хукнах натам и се спрях нерешително на прага. Но и оттам виждах добре мащехата си. Беше облякла черната си вечерна рокля, в която никога не се бе харесвала. Това бе една наистина изключително безлична рокля! Косата й бе събрана на кок, а по лицето й се виждаха следи от грим — не много, само малко руж и червило. Резултатът беше удивителен: мащехата ни изглеждаше твърде обикновена — симпатична, но незаслужаваща особено внимание.

Нито тя, нито татко ме забелязаха. Чух я да отвръща:

— О, Мортмейн, тази вечер е посветена на Роуз. Искам цялото внимание да бъде съсредоточено върху нея…

Върнах се на пръсти в моята спалня. Бях поразена от пълната липса на егоизъм у Топаз, особено след като знаех, че е прекарала часове в прекрояване на най-хубавата си вечерна рокля. Знаех какво имаше предвид тя, разбира се — ако се появеше в целия си блясък, на фона на нейната красота Роуз щеше да изглежда просто хубавка, но нищо повече. Изведнъж си спомних онази първа вечер, в която Котънови се появиха в дома ни — тогава Топаз също бе правила всичко възможно, за да остане в сянка. О, благородна Топаз!

Чух баща ми да вика:

— Хич не ми пука, по дяволите! Останало ми е толкова малко, с което мога да похваля. Господи, остави ме да съм горд поне с жена си!

— О, скъпи! — възкликна Топаз.

Не чух останалото, защото забързах към долния етаж, за да задържа Роуз там. Усетих, че не бива да се месим в разправията горе. Освен това изпитах срам — винаги се чувствам така, когато се сетя за втория брак на татко.

Когато двамата слязоха долу, Топаз си беше снежнобяла както винаги, а сребристорусата й коса се спускаше на блестящи вълни по гърба. Беше облечена в най-хубавата си рокля — сива, с гръцка кройка, прилична на ефирен облак, а прелестния сив ешарп бе драпирала артистично около главата и раменете си. Изглеждаше невероятно красива, точно така си представям Ангела на смъртта.

Колата на Котънови пристигна, карана от шофьор в униформа, и ето че потеглихме. Терзаех се от мисълта, че Стивън и Томас ще трябва да останат вкъщи, но Топаз се беше погрижила да им осигури наденички за вечеря.

Колата бе огромна и прекрасна. Почти не говорехме, докато пътувахме — аз лично се притеснявах от присъствието на шофьора. Беше невероятно скован и вежлив, но вероятно имаше страшно добър слух. Облегнах се назад. Погледът ми се плъзна по бягащите покрай нас поля. Чувствах се крехка и изискана. Чудех се какво ли изпитват останалите. Татко изглеждаше много хубав във вечерния си костюм, освен това се държеше мило с всички и не спираше да се усмихва, но на мен ми беше ясно, че е нервен. Или поне си мислех, че ми е ясно, а после си дадох сметка, че всъщност знам много малко за него, за Топаз, за Роуз или за когото и да е на този свят, с изключение на самата себе си, разбира се. Ласкаех се от мисълта, че мога да чета мислите на хората, но това се отнасяше само за онова, което беше на повърхността в съзнанието им. Не успявах да проникна в дълбочина. След всичките тези години нямах представа например коя е причината баща ми да изостави писането! Нито пък знам какво точно чувства Роуз по отношение на Котънови. Що се отнася до Топаз — никога не бях успявала да разгадая мислите й. Разбира се, винаги съм знаела, че е много добра, но никога не бих допуснала, че е готова на жертва заради Роуз. И тъкмо когато бях почнала да се чувствам засрамена от факта, че съм я вземала за повърхностна, тя извика със сладникав гласец:

— Виж, Мортмейн, виж! О, не ти ли се иска да бъдеш много, много стар мъж, седнал в осветена от газени лампи кръчма?

— Да, иска ми се и държа непременно да страдам и от ревматизъм — засмя се баща ни. — Скъпа моя, ти си истинска глупачка.

Спряхме да вземем викария и в колата ни стана малко тясно — естествено, заради кринолина на Роуз… Нашият викарий е най-милият мъж, когото познавам — около петдесетте, пълничък, с къдрава златиста коса. Прилича на голямо бебе — образът му е далеч от този на църковен служител.

Веднъж татко му каза:

— Един Господ знае как си станал свещеник.

На което викарият отвърна:

— Ами да, точно негова работа е да знае.

Сега, когато пътувахме вече заедно, след като ни огледа хубаво, той отбеляза:

— Мортмейн, жените ти са забележително красиви.

— Аз не съм — подметнах.

— А-а, но за сметка на това пък си проницателна натура — нещо като смесица от Джейн Еър и Беки Шарп. Много опасна девойка. Харесва ми кораловата ти огърлица.

После въвлече всички ни в разговора и накрая дори шофьорът се разсмя. Странното е, че викарият може да накара хората около него да се смеят, без да казва нещо кой знае колко забавно. Предполагам, че това се дължи на умението му да предразполага всекиго.

Когато пристигнахме в Скотни Хол, вече се бе стъмнило. Всички прозорци светеха празнично. Знаех как изглежда къщата отвън, защото много пъти бях минавала покрай нея с велосипеда си на връщане от училище. Стилът на сградата е от шестнайсети век, а павилионът в градината — от седемнайсети. Нямах търпение да видя сградата отвътре. Изкачихме каменните стъпала пред централния вход и тежката врата се отвори, преди още да сме дръпнали звънеца. Никога преди не бях срещала иконом и не знаех как да се държа, но викарият го познаваше и си размени няколко реплики с него.

Оставихме връхните си дрехи във фоайето. Топаз ни беше дала някои от своите наметки, за да избегнем срама да се появим в опърпаните си зимни палта. В къщата цареше прекрасна атмосфера от отминали времена. Въздухът ухаеше на цветя и пчелен восък — сладък, но същевременно и кисел, застоял аромат. Мирис, който те изпълва с нежност и копнеж по миналото.

Бяхме въведени в малка всекидневна. До камината стояха Котънови и двама непознати. Госпожа Котън тъкмо беше взела думата, когато икономът съобщи за пристигането ни. Тя млъкна и се извърна към нас. В продължение на няколко мига не можа да продума — мисля, че бе поразена от вида на Роуз и Топаз. Забелязах погледа, който Саймън отправи към сестра ми. После Котънови побързаха да ни представят на другите си гости. Разменихме си ръкостискания.

Непознатите бяха някои си господин и госпожа Фокскотън — английски родственици на Котънови, далечни, мисля. Още щом чух, че мъжът се казва Обри, си спомних, че е архитект — бях чела за работата му в някакво списание. Обри Фокскотън е мъж на средна възраст със сивкав тен на лицето и тънка безцветна коса. В него има нещо много елегантно, а гласът му е невероятно приятен, макар и малко превзет. Стоях до него, докато си пиехме коктейлите (първият коктейл в живота ми, вкусът му беше отвратителен), и побързах да го разпитам за архитектурата на къщата. Той веднага се впусна в обяснения.

— Онова, което я прави идеална, е — редеше той, — че е умален модел на огромните къщи в благородническите имения. В нея има всичко — и просторна бална зала, и дълга галерия, и централен преден двор, а същевременно е малка и лесна за поддържане. От години мечтая за нея. Колко молих Саймън да се съгласи да ми я даде под наем! Дългосрочен.

Каза го достатъчно високо, за да го чуя не само аз, но и самият Саймън, който се засмя и отвърна:

— Няма да се съглася, дори да ми предложиш живота си.

Тогава господин Фокскотън смени темата:

— Кажете ми, онази изключителна дама в сиво — тя със сигурност е Топаз от известната картина на Макморис, дето е изложена в галерия „Тейт“, нали? — И след като поговорихме за Топаз около минута-две, той се отправи към нея.

Имах достатъчно време да забележа, че Саймън се възхищава от роклята на Роуз, както и да чуя нейните обяснения във връзка с кринолина — историята очевидно го заинтригува, защото той рече, че на всяка цена трябва да отиде да се запознае със старата госпожа Стебинс. После викарият дойде и допи коктейла ми вместо мен. Скоро след това се насочихме към трапезарията.

Масата беше обляна в светлина — толкова ярка, че останалата част от стаята изглеждаше почти черна. Семейните портрети, окачени по стените, сякаш плуваха в мрака.

От двете страни на госпожа Котън се настаниха баща ми и викарият. Топаз седна отдясно на Саймън, а госпожа Фокскотън — от лявата му страна. Роуз беше между викария и господин Фокскотън — щеше ми се да я бяха сложили да седне до Саймън, но предполагам, че омъжените жени се ползват с предимство. Подозирах, че Нийл е настоял аз да съм до него, защото ми бе съобщил, че ще си правим компания на масата, още преди да бъдем повикани за вечеря. Това ме изпълни с особена топлина към него.

Вечерята беше прекрасна! Сервираха ни истинско шампанско (много хубаво, също като джинджифилов ейл, само че без джинджифила). Щеше ми се да можех да опитам всичката тази храна при нормални обстоятелства, а не на парти — на такова място човек не може да оцени ястията подобаващо, защото е прекалено зает да се държи възпитано и любезно. Освен това бях малко нервна — ножовете и вилиците ми се виждаха прекалено много. Никога не съм допускала, че ще се почувствам невежа по отношение на приборите за хранене — в къщата на леля Милисънт обикновено се сервираха богати вечери, — но тук аз дори не успях да разпозная какви бяха повечето от ястията, които ни поднасяха. Не можех и да си помисля да копирам маниерите на Нийл, защото те определено бяха твърде странни, според мен. По едно време той май усети, че го наблюдавам втренчено, защото каза:

— Майка ми смята, че трябва да свикна да се храня като англичанин — като нея и Саймън, — но проклет да бъда, ако го сторя.

Помолих го да ми обясни каква е разликата между английския и американския маниер на хранене. Изглежда, в Америка се смята за възпитано да отрязваш всяка хапка, преди да я пъхнеш в устата си, след което да прехвърлиш вилицата от дясната в лявата си ръка, после отново да вземеш ножа — и трябва да набождаш само един вид храна, а не да хапваш едновременно месо и зеленчуци например.

— Но това отнема много време! — възкликнах.

— Не е вярно — отвърна Нийл. — На мен ми се струва ужасно, като гледам как всички тук сте се вкопчили в ножовете си.

Идеята, че всичко, което англичаните правят, изглежда ужасно в очите на Нийл Котън, ми се стори вбесяваща, но успях да запазя самообладание.

— Ще ти кажа още нещо, което не правите както трябва — продължи Нийл и леко махна с вилицата си. — Виж как всички подават всичко първо на мащехата ти. В Америка всяко блюдо щеше да бъде поднесено първо на майка ми.

— Не смятате ли, че е редно да проявявате любезност към гостите си? — възразих. Мили боже, колко ли ужасно съм звучала!

— Но точно това, за което говоря, е любезност. Говори за загриженост по отношение на гостите, защото домакинята винаги може да покаже как точно се яде едно или друго ястие, в случай че някой не знае. Нали разбираш какво имам предвид?

Проумях обяснението му и реших, че това всъщност е дяволски добра идея.

— Ами, предполагам, че бих могла да свикна да прехвърлям вилицата си от едната ръка в другата — казах и дори го направих, ала ми се стори трудно.

Викарият ни наблюдаваше от другата страна на масата.

— По времето, когато тази къща е била строена, хората са използвали ками и пръсти, за да се хранят. Това сигурно ще продължи до момента, в който човечеството не започне да приема храна под формата на таблетки.

— Представяте ли си да каните приятели на по някоя таблетка? — засмях се.

— О, тогава таблетките ще се вземат само в тесен кръг или между другото — намеси се баща ми. — Яденето ще се превърне в такова незначително занимание, че няма да си струва да се говори за него. Натюрмортите с храна ще бъдат смятани за нещо рядко и странно и сигурно ще бъдат колекционирани единствено от недотам възпитани стари джентълмени.

Госпожа Фокскотън каза нещо на Нийл и той се обърна да й отговори, а на мен ми се удаде удобна възможност да огледам насядалата около масата група. Татко и викарият слушаха госпожа Котън, а Обри Фокскотън бе монополизирал Топаз. За момент никой не се занимаваше с Роуз и Саймън. Той я погледна. Тя му отвърна, леко трепкайки с мигли, и макар да знаех какво точно имаше предвид Топаз, когато говореше за старомодните похвати при свалките, погледът, с който Роуз възнагради Саймън, определено бе много вълнуващ — най-вероятно сестра ми доста се бе поупражнявала, за да го усъвършенства до такава степен. Във всеки случай този път Саймън съвсем не го намери за отблъскващ. Леко повдигна чашата си и над ръба й погледна сестра ми, сякаш вдигаше тост в нейна чест. Очите му горяха и изглеждаха невероятно красиви, а аз изведнъж се изпълних с надежда, че Роуз може наистина да се влюби в него, независимо от отблъскващата му брада. Но, о, небеса, аз лично не бих могла!

Сестра ми едва забележимо се усмихна, после се обърна и заприказва с викария. Казах си наум, че Роуз наистина се поддава на обучение — точно навреме бе престанала да отвръща на погледа на Саймън, защото, ако не го беше сторила, щеше да прехвърли границите на приличието.

Докато седях, гледах и слушах хората, насядали около масата, ме обзе странно чувство. Може би в резултат от репликата на баща ми по повод събиранията, в които централното събитие е яденето. Изведнъж ми се стори удивително, че хората трябва да се събират на обяд или вечеря — защото храната влиза вътре в устата, а навън излиза порой от думи. Когато наблюдаваш хора, които ядат и говорят — ама когато наистина ги наблюдаваш, — гледката е много особена: ръцете са непрекъснато заети, вилиците се движат нагоре-надолу, гърлата преглъщат, думите се леят между всеки две хапки, челюстите мелят като луди. Колкото повече се заглеждаш в едно вечерно парти, толкова по-странно ти се вижда то — всичките тези осветени от пламъците на свещите лица, ръцете, поднасящи чинии над раменете на гостите, притежателите на тези ръце, извръщащи се тихо и оттеглящи се чинно, без да вземат участие в смеха и разговорите. Насочих вниманието си към потъналите в сумрак части на трапезарията и видях прислужниците като реално съществуващи хора — хора, които ни наблюдаваха и шепнешком си разменяха инструкции и многозначителни погледи. Сред тях забелязах едно момиче от селото и леко му намигнах — прииска ми се да не бях го правила, защото тя прихна, а после с ужас погледна към иконома. В следващия миг чух въпрос, от който кръвта ми се смръзна в жилите: госпожа Котън попита татко откога не е публикувал нещо свое.

— От дванайсет години — безизразно отвърна той.

Всички членове на нашето семейство възприемаха този негов тон като знак, че разговорът е приключил. Госпожа Котън обаче реагира различно.

— Значи сте сметнали за най-разумно да оставите съзнанието си да се изчисти от влиянието на предишната ви книга — отбеляза тя. — Колко малко писатели са в състояние да сторят подобно нещо! — В тона й личеше разбиране и дори — благоговеене. После тя побърза да добави: — Но все пак този период при вас е доста дълъг, не мислите ли?

Забелязах как татко впи пръсти в ръба на масата. Уплаших се, че ще бутне стола си назад и ще напусне трапезарията — така както правеше у дома винаги, когато някой от нас го раздразнеше с нещо. Но той се овладя и много спокойно отвърна:

— Отказах се от писането, госпожо Котън. А сега нека да си изберем по-интересна тема за разговор.

— Но това е интересна тема! — не се предаваше тя.

Погледнах я крадешком — седеше с гордо изправени рамене в роклята си от тъмносиньо кадифе и с прелестен наниз от перли на шията. Не мисля, че някога съм виждала друга жена, която да изглежда толкова… безукорна.

— Предупреждавам ви, че съм изключително упорита, господин Мортмейн. Когато един писател като вас, който е надарен с безспорен талант, прекъсне творческата си дейност за толкова дълго време, смятам, че е задължение на някой да открие причините за това. Обикновено автоматично се стига до заключението, че въпросният творец е станал зависим от алкохола, но вашият проблем очевидно не е този. Може да има някакво психологично…

Точно в този момент Нийл се обърна към мен и ми каза нещо.

— Млъкни за секунда — изшътках му аз, но така или иначе пропуснах останалата част от речта на госпожа Котън. Чух само как баща ми възкликна:

— Мили боже, не може да ми говорите подобни неща, след като сте ме поканили на вашата собствена маса!

— О, аз винаги прилагам шокиращи тактики по отношение на гениалните мъже — засмя се госпожа Котън. — Ако някой не ги предизвика на публично място, те като нищо ще се измъкнат.

— Нямам никакъв проблем с измъкването, независимо дали се намирам на обществено събиране, или водя разговор на четири очи — възрази баща ми.

Аз обаче бях сигурна, че в този случай той не възнамеряваше да си плюе на петите и да избяга, а в гласа му се долавяше вълнение, което не бях чувала от години.

— Кажете ми — продължи татко — дали вие сте някакъв уникум, или клубният тип американки са станали по-опасни, отколкото ги помня?

На мен думите му ми прозвучаха ужасно грубо, пък било то и казани на шега, но госпожа Котън, изглежда, изобщо не възразяваше да се обръщат така към нея.

— Аз не съм онова, което вие разбирате под „клубен тип американка“. И между другото, струва ми се, че трябва да ви излекуваме от навика да правите генерални заключения за Америка на базата на две кратки посещения, по време на които сте се занимавали главно с изнасянето на лекции.

Този път баща ми си намери майстора — той имаше навика да говори за Америка така, сякаш при отпътуването си оттам я беше пъхнал в джоба на панталоните си и я бе донесъл у дома. Аз, естествено, изгарях от желание да чуя продължението на завързалия се диалог, но госпожа Котън ме забеляза. Наложи се бързо да се обърна към Нийл и да кажа:

— Кажи сега.

— За какво всъщност говорехме? — опита се да си спомни той. — Да не би преди малко да си помисли, че си си счупила някой зъб?

Засмях се и му казах в какво се бях заслушала.

— О, чакай само да видиш! — отвърна Нийл. — Тя няма да остави баща ти на мира, докато не почне да бълва гениални творби по осем часа на ден — освен ако преди това той не я погне с кухненския нож, разбира се.

Погледнах го удивено и Нийл продължи:

— О, майка ми накара семейния ни адвокат да изрови всички подробности около делото. Умрях си от смях. Но мисля, че мама беше малко разочарована, задето не е било истински опит за убийство.

— Вярваш ли, че подобна глупост го е накарала да се откаже от писането? — попитах.

— Ами, честно казано, аз не разбирам добре смисъла на „Джейкъб Рестлинг“. Не си падам много по литературата.

След това преминахме към обсъждането на други теми — сметнах, че ще е любезно от моя страна, ако го разпитам за Америка. Нийл ми разказа за ранчото на баща си в Калифорния — мястото, в което бе живял, преди да се присъедини към Саймън и госпожа Котън. (Като си помисля само колко ограничени са били контактите помежду им в недалечното минало!) Отбелязах колко е тъжен фактът, че баща им е починал, преди да успее да влезе във владение на Скотни Хол.

— Той и без това не би се преселил тук — отвърна Нийл. — Татко никога не би се съгласил да напусне Америка, за да живее другаде — беше много по-упорит в това отношение, отколкото съм аз в момента.

Бях на път да кажа: „Но брат ти ще остане да живее тук, нали?“, само че успях да се спра навреме. Имах чувството, че темата не е от най-приятните за Нийл Котън. Вместо това го попитах дали харесва роклята на Роуз — главно за да сменя насоката на разговора.

— Не особено, ако трябва да съм пределно искрен — отвърна той. — Много е натруфена за моя вкус. Но сестра ти изглежда невероятно красива в нея. И го знае, нали?

В очите на Нийл бляскаше игриво пламъче и точно то напълно лиши от грубост думите му. А и трябва да призная, че беше прав — Роуз наистина осъзнаваше колко чудесно изглежда в розовата си рокля.

За десерт поднесоха най-прекрасния замразен пудинг, който някога съм опитвала. Докато Нийл си слагаше парче от него в чинията, аз нададох ухо да чуя за какво си говорят татко и госпожа Котън. Изглежда, двамата си пасваха идеално, макар да създаваха впечатление на доста креслива двойка. Забелязах как Топаз ги наблюдава тревожно. После, когато татко се закикоти, по лицето на мащехата ми се изписа облекчение.

— О, я си поприказвайте малко с викария, дайте ми почивка! — извика той през смях.

— Добре, но ще подновя атаката си — отвърна госпожа Котън. Очите й блестяха и тя изглеждаше два пъти по-жизнена и енергична от всички нас, взети накуп.

— Е, как ти се струва твоето първо участие на подобно парти? — поинтересува се баща ми. Обръщаше се към мен за първи път, откакто бяхме пристигнали в Скотни Хол, но не можех да го виня за това. Беше много развълнуван и ми изглеждаше дори по-едър от обикновено — мигновено усетих онзи магнетизъм, който му беше присъщ от дните преди инцидента с ножа за рязане на кейкове. Бях наблюдавала тази негова привлекателност и жизненост по време на първите седмици от брака му с Топаз, но това състояние не бе продължило дълго. Хрумна ми ужасната мисъл, че баща ми може би се влюбва в госпожа Котън. След две минути прекъсване тя отново се обърна към него и двамата подновиха разговора си. Малко по-късно жените станаха и се оттеглиха от масата.

Докато се качвахме към горния етаж, Топаз ме хвана под ръка и прошепна:

— Чу ли? Той наистина ли се забавлява, или само се преструва?

Отвърнах й, че според мен оживлението на баща ми е искрено.

— Чудесно е да го видя отново такъв — продължи Топаз, но гласът й прозвуча тъжно. Една от теориите й е, че жената никога не бива да ревнува, нито да се опитва да задържи при себе си мъж против волята му, но мога да се закълна, че не й беше приятно да види как друга жена събужда задрямалото пламъче в любимия й Мортмейн.

Спалнята на госпожа Котън беше прелестна — пълна с цветя и осеяна с книги. Кушетката грабваше погледа, отрупана с малки възглавнички, а в камината гореше огън. Банята пък беше просто невероятна — стените й бяха огледални! Имаше и стъклена масичка, върху която бяха подредени цяла дузина шишенца с най-различни аромати и тоалетни води. (Американците казват „парфюм“ вместо „аромат“ — намирам първото за много по-правилно. Не знам защо англичаните смятат думата „парфюм“ за превземка.)

— Според Саймън тази баня е в пълен разрез с цялостната атмосфера на къщата — осведоми ни госпожа Котън, — но аз наистина нямам нужда от антики точно на това място.

— Нали е прекрасна? — обърнах се към Роуз.

— Невероятна е — съгласи се сестра ми с трагичен тон. Стана ми ясно, че тази баня толкова й харесва, че чак й се плаче.

Щом се поосвежихме, тръгнахме към дългата галерия — тя се простира по цялата дължина на къщата и понеже е тясна, изглежда дори още по-дълга, отколкото е в действителност. По протежението й имаше три камини — и трите запалени, но в помещението изобщо не беше горещо. Роуз и аз вървяхме и пътьом оглеждахме картините, статуите и всички интересни предмети, изложени в стъклени витрини, а госпожа Котън разговаряше с Топаз. Госпожа Фокскотън беше изчезнала нанякъде веднага след като вечерята бе приключила. Предположих, че се беше уединила в своята спалня.

С Роуз стигнахме до последната камина в дъното на галерията и се спряхме да изчакаме останалите. Чувахме гласовете им, но не и онова, което казваха, следователно и за нас двете беше безопасно да разговаряме.

— Как се чувстваше по време на вечерята? — попитах я.

Роуз отвърна, че било досадно, господин Фокскотън изобщо не й харесал, а освен това се интересувал единствено от Топаз.

— Така че се концентрирах върху прекрасната храна. А за какво си говорихте ти и Нийл?

— Наред с всички останали неща той отбеляза и това, че тази вечер си много красива.

— И какво друго?

— Говорихме главно за Америка. — Разказах й всичко, което успях да си спомня, и особено наблегнах на ранчото в Калифорния — то бе едно от нещата, които ми бяха направили силно впечатление.

— Какво, пълно с крави и други подобни гадини ли? — с отвращение произнесе Роуз. — Има ли намерение да се връща там?

— О, продали са ранчото, когато баща му починал, но Нийл казва, че един ден би искал да си има свое — ако може да си го позволи, разбира се.

— Но нали са много богати?

— О, я млъквай! — прошепнах и хвърлих тревожен поглед към госпожа Котън, но тя бе достатъчно далеч, така че нямаше как да ни чуе. — Не мисля, че Нийл е богат, освен това предполагам, че поддържането на тази къща поглъща всичките пари на Саймън. Хайде по-добре да се върнем назад и да пресрещнем останалите.

Когато стигнахме до камината в средата на пасажа, се натъкнахме на госпожа Фокскотън. За първи път имах възможността да я огледам хубавичко. Тя е дребна на ръст, с дълга черна коса, завита на кок ниско на тила, а кожата на лицето й е много тъмна. На мен и кожата, и косата й ми се сториха мазни. По-късно Топаз отбеляза, че овалът и структурата на лицето й са направо идеални, а аз не съм сляпа и бях установила това, но наистина смятам, че едно хубаво измиване с нищо не би навредило на въпросния перфектен овал и структура. Госпожа Фокскотън бе облечена в тъмнозелена рокля, ушита от някаква лъскава материя, толкова лъскава, че чак с вид на слуз — щом я погледнех, веднага се сещах за водорасли. Малкото й име — вярвате или не — е Леда.

Двете с Роуз тръгнахме към нея, но тя побърза да седне на един диван, качи краката си на страничната облегалка и отвори книгата с кожена подвързия, която сигурно бе свалила от стаята си.

— Възразявате ли? — попита тя. — Искам да довърша този роман, преди да си замина за Лондон, което ще стане утре.

— Какво четете? — поинтересувах се.

— О, не е книга за малки момичета — отвърна тя. Гласът й е отвратителен — звучи като блеене на овца, много тъпо, наистина. Дори не си прави труда да си отваря устата и думите сякаш излизат между стиснатите й зъби. Точно в този момент реших, че не я харесвам, а последвалите събития само затвърдиха това мое първо впечатление.

Мъжете не закъсняха да се появят — забелязах, че за госпожа Фокскотън не беше проблем да зареже четенето, щом се озова в тяхната компания. Татко и Саймън приключваха някакъв литературен спор. Надявах се, че бяха прекарали в приятни разговори в салона на първия етаж. Интересно бе да се види накъде ще се насочат новопоявилите се: татко и викарият се залепиха за госпожа Котън, Обри Фокскотън се извърна към Топаз, Саймън и Нийл дойдоха при Роуз и при мен, но госпожа Фокскотън почти веднага се надигна от дивана и откъсна Саймън от нашата групичка.

— Знаеш ли, че тук има един портрет, на който сякаш си нарисуван ти? — попита го тя, после го хвана под ръка и го поведе надолу по коридора.

— О, и аз го забелязах — казах.

Роуз, Нийл и аз тръгнахме след Саймън и госпожа Ф. К. Обзалагам се, че това ни най-малко не се понрави на госпожата.

Портретът беше много стар, от Елизабетинската епоха, ако не се лъжа — високата яка на изобразения мъж бе обшита с къдрички. Той бе нарисуван до кръста.

— Предполагам, че единствената прилика е в брадата — засмя се Саймън.

— Не, очите му са същите като твоите — настоя госпожа Фокскотън.

— И най-вече веждите — намесих се. — Леко извитите им крайчета. Както и косата, по-точно лимбата на челото.

Роуз не откъсваше поглед от картината. Саймън я попита за нейното мнение. Сестра ми се извърна и очите й съсредоточено се спряха върху му — сякаш поглъщаха чертите на лицето му една по една. Когато най-сетне проговори, единственото, което каза, бе:

— О, долавям бегла прилика.

Твърде неопределен отговор наистина. Имах чувството, че Роуз мислеше за нещо съвсем различно от портрета пред нас, нещо, свързано пряко и единствено със Саймън, но в един момент се върна към действителността и осъзна как всички очакваме отговора й.

Върнахме се при другите. Топаз и Обри Фокскотън също разглеждаха портрети, заварихме ги при Котънови от осемнайсети век.

— Сега ми просветна! — внезапно каза той, обръщайки се към мащехата ми. — Вие сте като слязла от картина на Блейк. Не мислиш ли, Леда?

Госпожа Ф. К. Прояви умерен интерес към темата. Тя хвърли продължителен преценяващ поглед на Топаз и рече:

— Да, стига да имаше малко повече месо по костите й.

— А Роуз е истинска Ромни — намеси се Саймън. — Доста прилича на лейди Хамилтън. — За пръв път той произнесе малкото име на сестра ми. — Касандра пък е родена за модел на Рейнолдс, разбира се — като я гледам, все едно виждам малкото момиченце с капана за мишки.

— Не съм като нея! — извиках засегнато. — Мразя въпросната картина на Рейнолдс. Мишката изглежда ужасена, котката — изгладняла, а момиченцето е просто едно жестоко малко зверче. Отказвам да ме оприличавате на нея.

— А, но ти ще пуснеш мишлето от капана и ще намериш вкусна умряла сардина, за да задоволиш апетита на котката — успокои ме Саймън. След тези думи установих, че започва да ми харесва.

Другите бяха заети да мислят коя картина е най-близко до госпожа Фокскотън. Накрая се спряха на някакъв сюрреалист на име Дали.

— Като онази Горгона, от чиито уши излизат змии — уточни господин Фокскотън.

Нямам ни най-малка представа какво е сюрреализъм, но с лекота мога да си представя змии да излизат от ушите на госпожа Ф. К. Нещо повече — изобщо не бих ги упрекнала, че се стремят да изпълзят навън.

После всички решихме, че е добре да потанцуваме.

— В хола — каза Нийл, — защото грамофонът е там.

Госпожа Котън, татко и викарият изостанаха доста назад, увлечени в разговора си.

— Няма да ни достигне един кавалер — оплака се госпожа Фокскотън, когато се озовахме на долния етаж.

Отговорих й, че предпочитам да стоя настрана и да гледам, защото и без това не знам никакви модерни танци. (Роуз също, но тя поне е опитвала някои нови стъпки един-два пъти на партитата в дома на леля Милисънт.)

— Какви танци владееш? — попита ме Саймън, а тонът му беше ироничен. — Сарабанда? Куранте? Павана?

Отвърнах, че мога да танцувам само валс и полка. Мама ни ги беше показала още когато бяхме съвсем малки.

— Аз ще те науча — предложи Нийл. Той постави една плоча на грамофона (очаквах това модерно приспособление, наречено „Викторола“, да бъде доста по-вълнуващо), после приближи към мен. Аз обаче му казах, че предпочитам първо да погледам.

— О, хайде де, Касандра! — настоя той, но госпожа Фокскотън се намеси.

— Остави детето, щом не иска! Нека види няколко танца, а ти изтанцувай първия с мен, братовчеде.

Разреших въпроса, като изтичах по стълбите, седнах на най-горното стъпало и загледах надолу. Роуз танцуваше със Саймън, Топаз — с господин Фокскотън. Трябва да призная, че госпожа Фокскотън танцуваше наистина прелестно, макар през цялото време главата й да лежеше прекалено интимно върху гърдите на Нийл. Роклята на Роуз се развяваше красиво, но сестра ми непрекъснато пропускаше стъпки. Топаз се движеше вдървено — тя намира модерните танци за твърде вулгарни, — но госпожа Фокскотън танцуваше толкова добре, че мащехата ми видимо се поотпусна в обятията на мъжа й. От високо танцуващите двойки бяха интересно зрелище. Холът беше едва осветен и дъбовият паркет изглеждаше като езеро на лунна светлина. Отново долових мистериозния аромат на миналото, но този път примесен с парфюма на госпожа Фокскотън — тежък, загадъчен аромат, който с нищо не напомняше за цветен букет. Облегнах се на резбованите дървени перила и се заслушах в музиката. Почувствах се напълно различно от друг път — някак по-нежна, по-красива. Сякаш десетки мъже бяха влюбени в мен и не представляваше проблем аз също да се влюбя в тях. Усещането бе особено интензивно в областта на слънчевия сплит — чувство на уязвимост е най-точното определение, което бих могла да дам. Отдадох се на анализирането на това, което изпитвах, загледана в голямата ваза с бели лалета на фона на огромния прозорец с вдигнати завеси. Изведнъж замръзнах на мястото си от ужас.

В тъмното пространство от външната страна на прозореца се мярнаха две лица, после мигновено изчезнаха. Напрегнах очи, за да ги видя отново. Танцьорите се носеха по паркета и ми закриваха гледката. По едно време лицата пак се появиха, но този път ги виждах още по-размазано. После приближиха и в този момент плочата свърши. Танците спряха, а лицата изчезнаха.

Обри Фокскотън извика:

— Видя ли това, Саймън? Двамата селяни пак се опитват да ни наблюдават!

— Това му е най-лошото на живеенето в близост до централното шосе — обясни Саймън на Роуз.

— О, по дяволите, какво ви пука? — извика Нийл. — Да гледат, като искат.

— Да, но снощи уплашиха мама. Мисля, че просто ще ги помоля друг път да не го правят, стига да мога да ги хвана, разбира се.

Саймън приближи до вратата и я отвори. Хукнах с все сила надолу по стълбите и след минута се озовах пред него. Над вратата имаше лампа, но отвъд периметъра, в който се простираше светлината й, всичко изглеждаше мастиленочерно.

— Не ги гонете — прошепнах едва.

Той ми се усмихна развеселено:

— О, небеса! Нямам намерение да ги наранявам. — После слезе по стъпалата пред входа и извика: — Има ли някой?

Съвсем наблизо се разнесе приглушен смях.

— Крият се зад кедровото дърво — каза Саймън и тръгна натам. Молех се двамата неканени посетители да избягат, но не чух никакъв шум от тичащи крака. Хванах Саймън за ръката и промълвих:

— Моля ви, върнете се вътре и кажете, че не сте успели да ги откриете. Бяха Томас и Стивън.

Саймън прихна.

— Трябва да са дошли дотук с велосипедите си — добавих. — Моля ви, не им се сърдете. Те просто са искали да видят как се забавляваме.

— Томас, Стивън, къде сте? Влезте и се присъединете към компанията ни.

Те не отговориха. Със Саймън вече се бяхме приближили до стария кедър. В този момент двете момчета хукнаха, само че Томас се спъна в нещо и се просна в цял ръст на земята.

— Хайде стига! — извиках. — Не се притеснявайте, всичко е наред.

Саймън се спусна да помогне на брат ми да се изправи — знаех, че Томас не се е ударил, защото през цялото време не спираше да се смее. Очите ми вече бяха свикнали с тъмнината и успях да различа Стивън на няколко метра по-далеч. Беше спрял и сякаш се чудеше дали да дойде при нас, или да продължи да бяга. Отидох при него и го хванах за ръката.

— Много съжалявам — прошепна той. — Знам, че постъпихме ужасно.

— Глупости — успокоих го. — Никой не възразява. — Дланта на ръката му беше влажна. Сигурна съм, че в този момент Стивън наистина се чувстваше ужасно.

Останалите бяха чули виковете и вече стояха на площадката пред входната врата. Нийл приближи тичешком с фенерче в ръка.

— Да вярвам ли на очите си? Моят стар приятел Стивън! — извика той. — Случайно да има някоя мечка наоколо тази вечер?

— Не искам да влизам вътре, моля ви! — прошепна в ухото ми Стивън, но аз и Нийл го хванахме от двете страни и го повлякохме към къщата.

За разлика от Стивън Томас изобщо не възразяваше да се присъедини към веселбата. Докато вървеше, не спираше да се кикоти.

— Видяхме ви по време на вечерята, но после всички се изнесохте нанякъде — призна той. — Вече се бяхме отчаяли и се гласяхме да си ходим, когато отново се появихте.

Щом видях Стивън на светло, застанал под светлината на полилея в хола, съжалих, че съм настояла да влезе — беше се изчервил като домат и не смееше да гъкне от неудобство. Роуз още повече утежни ситуацията, когато афектирано рече (предполагам, че думите й бяха провокирани от неловкост):

— Извинявам се заради тях. Мисля, че двамата трябва да се срамуват от постъпката си.

— Не обръщайте внимание на старата мърморка Роуз, момчета — усмихнато каза Нийл. — Да вървим да опустошим хладилника.

Веднъж бях гледала в някакъв филм как се опустошава хладилник и трябва да отбележа, че ми се беше сторило страхотно забавление. Нямах нищо против и аз да се присъединя към тях, но госпожа Фокскотън ме извика и беше редно да отида при нея.

— Кой е онзи младеж? Високият, със светлата коса? — поиска да знае тя.

Разказах й накратко за Стивън и връзките му с нашето семейство.

— Трябва непременно да го снимам.

— Какво, сега ли?

Госпожата издаде звук, подобен на цвилене, който по всяка вероятност трябваше да представлява смях.

— Разбира се, че не, глупаво дете. Той трябва да дойде в Лондон. Аз съм професионален фотограф. Виж, защо не го попиташ? Всъщност недей, не си прави труда. — Тя хукна нагоре по стълбите.

Нямаше и следа от Нийл и момчетата. Много съжалявах, че ги бях изпуснала, защото вече усещах глад въпреки обилната вечеря. Предполагам, че стомахът ми е усетил възможността да се напълни веднъж като хората. Страхувах се, че ако се върна обратно в хола, Саймън може да се почувства задължен да ме покани на танц — той отново танцуваше с Роуз и аз не исках това да се променя. Помислих си, че ще е добре за мен да се оттегля на горния етаж.

Беше ми приятно да се разхождам сама из къщата — винаги усещам по-добре един дом, когато обикалям сама из него. Вървях бавно, разглеждайки старите картини по стените на коридорите. Навсякъде из Скотни Хол човек се натъкваше на следи от минали времена. Миналото е като настоящето — лека милувка, носеща се из въздуха. Рядко изпитвам подобно усещане, когато съм в замъка, вероятно защото е бил преустройван толкова много пъти, че най-старите му части са напълно различни от онова, което са били в началото. А може би прекрасните стари мебели в Скотни Хол допринасят за този удивителен ефект.

Очаквах да чуя гласове, които да ми покажат накъде да вървя, за да стигна до галерията, но наоколо цареше пълна тишина. Стигнах до един отворен прозорец, гледащ към двора, и се облегнах на перваза. Оттам се виждаха не само прозорците на галерията, но също и тези на кухнята, където в момента се намираха Стивън, Томас и Нийл — седяха на масата и се тъпчеха с храна. Изглеждаше ми забавно.

Когато стигнах до галерията, установих, че татко и госпожа Котън са се усамотили в дъното й, докато викарият се беше опънал на същия диван, на който бе лежала госпожа Фокскотън със забравената от нея книга. Разказах му за появата на Томас и Стивън.

— Да отидем да си побъбрим с тях — предложи той. — Освен ако не държиш да дойда и да танцувам с теб. Честно казано, когато танцувам, подскачам като индийска гумена топка.

Отвърнах, че бих искала да разгледам кухнята. Викарият се надигна и затвори четивото.

— Госпожа Фокскотън каза, че тази книга не е подходяща за малки момичета — осведомих го.

— Не е и книга за малки викарии — с кикот отвърна той.

Поведе ме към задното стълбище — познаваше къщата добре, защото години наред бе поддържал приятелски отношения със стария господин Котън. Беше интересно да се направи сравнение между господарските покои и онази част, в която живееше прислугата. Тук килимите бяха протъркани и стари, а осветлението — доста по-остро. Беше по-студено, а особената миризма на старо бе лишена от онази особена привлекателна романтична нотка, напротив — тук миришеше единствено на влага и мухъл.

За сметка на това пък кухненското помещение беше истинска прелест — с боядисаните си в бяло стени, с бялата емайлирана готварска печка и най-огромния хладилник, който някога бях виждала. (Хладилникът на леля Милисънт беше голям, но стар и раздрънкан.) Нийл и момчетата продължаваха да ядат. Тук присъстваше и четвърто лице — на масата, приседнала плътно до Стивън, се мъдреше госпожа Фокскотън.

Когато влязохме, тя тъкмо подаваше визитката си на Стивън и му казваше:

— Достатъчно е само да покажеш тази визитка на някой таксиметров шофьор и той ще разбере накъде да кара. Ще ти платя таксито щом пристигнеш пред дома ми — или може би е по-добре да ти дам парите още сега. — Тя отвори дамската си чантичка.

— Наистина ли се каниш да позираш за снимка? — попитах го веднага. Стивън само поклати глава и ми показа визитната картичка. На нея с едри букви беше написано „Леда — Художник фотограф“, а най-отгоре имаше нарисуван красив малък лебед, встрани, от който бе напечатан адресът на госпожа Фокскотън.

— Бъди добро дете и ми помогни да го накарам да се съгласи — обърна се тя към мен. — Той може да дойде в събота. Ще му покрия пътните разходи, а освен това ще му платя две гвинеи за позирането. Точно той е типът, който търся от месеци наред.

— Не, благодаря ви, мадам — отвърна много учтиво Стивън. — Ще се чувствам неудобно.

— Мили боже, от какво ще се чувстваш неудобно? Ще снимам само главата ти. Ще приемеш ли да позираш за три гвинеи?

— Какво, само за един ден ли?

Тя го изгледа косо, после бързо рече:

— Пет гвинеи, ако дойдеш идната неделя.

— Не приемай, ако не искаш, Стивън — казах му.

Той преглътна и потъна в дълбок размисъл. Накрая успя да промълви:

— Ще трябва да помисля още, мадам. Ще получа ли петте гвинеи, ако закъснея малко?

— Можеш да избереш, която си искаш неделя — винаги ще намеря време за теб. Само ме уведоми предварително, за да се освободя. Или ти ми пиши от негово име — обърна се госпожа Ф. К. Към мен.

— Той сам ще ви пише, ако реши — отвърнах хладно. Тя говореше така, сякаш Стивън беше някой неграмотник.

— Не го разубеждавай — смръщи вежди тя. — Пет гвинеи, Стивън. Освен това едва ли ще те задържа за повече от два-три часа.

Тя грабна едно пилешко крилце и заби зъби в него. Нийл предложи и на мен, но апетитът ми вече се бе изпарил.

Стивън каза, че е време с Томас да си вървят. Нийл ги покани да останат и да потанцуват, но не настоя, когато видя, че Стивън не изгаря от желание. Излязохме да ги изпратим — бяха скрили велосипедите си зад къщата. По пътя натам минахме покрай склада за месо, където висяха бутове шунка.

— Старият господин Котън ни изпращаше по един такъв бут всяка Коледа — отбеляза Томас. — Само че миналата Коледа почина.

Нийл посегна и откачи най-големия бут от куката, на която висеше, и го подаде на брат ми:

— Заповядай, Томи.

— О, Томас, не можеш… — започнах, но не исках Нийл и мен да нарече „старата мърморка Касандра“, затова завърших по малко по-различен начин, отколкото бях възнамерявала: — Всъщност предполагам, че можеш. — Със сигурност щях да припадна от ужас, ако изведнъж брат ми решеше да откаже шунката. Накрая предложих аз да занеса бута у дома, тъй като Томас нямаше как да го закрепи на велосипеда си.

— Но се закълни, че няма да ти скимне да се правиш на дама и да го оставиш тук в последния момент — прошепна ми той. Заклех се.

След като момчетата потеглиха, ние се върнахме в хола. Там танците продължаваха.

— Ела, Касандра — каза Нийл и ме завъртя около себе си.

О, боже, танцуването е много специално нещо, като се замисли човек. Ако някой мъж задържи ръката си около кръста ти или те хване за ръка, когато не танцувате, това се възприема като изключително важен знак. Докато танцуваш, това дори не ти прави впечатление — или ти прави, но съвсем слабо. Успявах да спазвам стъпките с по-голяма лекота, отколкото бях предполагала, но въпреки това не можех да се отпусна напълно и да се забавлявам така, както ми се искаше. Бях доволна, когато мелодията свърши.

Нийл покани Роуз и аз изтанцувах един прекрасен валс с викария. Така ни се зави свят, че накрая се стоварихме омаломощени върху дивана. Не мисля, че като партньорка Роуз се справяше по-добре от мен, защото чух Нийл да й казва:

— Престанете да добавяте малки модни стъпчици от себе си.

Мислех, че думите му ще я засегнат, и не сгреших. Когато мелодията приключи, Нийл покани сестра ми да излязат в градината, за да глътнат малко чист въздух, но тя почти грубо отвърна:

— Не, благодаря.

После всички отидохме в дългата галерия, където татко и госпожа Котън продължаваха да си приказват. Щом ни видя, дамата любезно млъкна. В продължение на няколко минути разговорът се въртеше около общи неща, но госпожа Фокскотън не преставаше да се прозява, да закрива устата си с ръка и да повтаря: „Извинете ме“, с което още повече привличаше вниманието върху себе си. Накрая Топаз се видя принудена да каже, че е време да си вървим. Госпожа Котън любезно запротестира, но нареди да приготвят колата.

Взех пушения бут, когато минавахме през хола, и тактично го скрих под шала, който Топаз ми беше дала назаем — бе напълно излишен като допълнение към тоалета ми, но в крайна сметка сега влезе в употреба. Саймън и Нийл ни съпроводиха до колата и обещаха, че ще минат да ни видят, когато се върнат от Лондон — заминаваха на следващия ден и щяха да останат там за две седмици.

И така, партито свърши.

— Мили боже, Касандра, откъде взе това? — попита татко, щом наместих бута в скута си.

Отговорих му, а също така уточних, че съм го крила за всеки случай — защото, ако го беше видял, той можеше да ми забрани да го взема.

— Да ти забраня да го вземеш ли? Трябва да си си загубила ума, дете мое. — Татко взе бута и го претегли с ръце. Започнахме да правим разни предположения за теглото на шунката, което си беше чиста загуба на време, защото нямахме кантар, с който да проверим кой е най-близо до истината.

— Прегръщаш го така, сякаш е твоята първа рожба — отбеляза баща ми, когато ми го върна.

Отвърнах, че едва ли нечия първородна рожба е била толкова желана за родителите си, колкото този бут — за мен. След тази моя реч всички потънахме в мълчание — изведнъж се бяхме сетили за присъствието на шофьора.

Когато се прибрахме у дома, не се впуснахме да обменяме впечатления. Струваше ми се, че всички искахме първо да се усамотим и помислим. Аз специално направих точно това.

Легнахме си с Роуз. И двете нямахме търпение да духнем свещите и да повторим цялата вечер през съзнанието си.

Изпитвах по-голямо вълнение да си спомням отделните моменти от партито, отколкото когато те наистина се случваха. Докато не дойде ред на сцената в кухнята — момента, в който госпожа Фокскотън беше поканила Стивън да й позира. На това място установих, че съм бясна. Запитах се защо — какво лошо имаше в това Стивън да изкара пет гвинеи за няколко часа седене пред обектива? Пет гвинеи са страшно много пари. И всеки фотограф има право да си наема модели, нали така? Реших, че проявявам липса на чувство за реалност, но въпреки това гневът ми ни най-малко не намаля.

Докато правех усилие да се преборя със себе си, Роуз стана и отиде до прозореца. Отвори го и седна на пейката пред него.

— Не можеш ли да заспиш? — попитах я.

Сестра ми отвърна, че дори не се е опитвала, и аз предположих, че и тя като мен си е припомняла подробности от изтеклата вечер. Прииска ми се двете с нея да споделим впечатленията си, а също и да изживея вълненията й.

Надигнах се и също се приближих до прозореца. Нощта беше тъмна и аз виждах само очертанията на Роуз. Внезапно тя каза:

— Ще ми се да знаех повече по отношение на мъжете.

— И какво по-специално? — запитах с окуражителен тон.

Роуз мълча толкова дълго, че почти изгубих надежда да получа отговор, после думите изведнъж се заизсипваха от устата й:

— Той ме харесва, знам, че ме харесва! Но най-вероятно многократно се е усещал привлечен от различни жени. Това, че ме харесва, не означава непременно, че ще ми предложи брак. Ах, само ако знаех кой е най-умният начин, по който да се държа!

— О, Роуз, някога запитвала ли си се какво всъщност означава бракът? — възкликнах.

— Да, тази вечер — когато го погледнах, за да видя дали си приличат с мъжа от онзи стар портрет, изведнъж си представих, че съм в леглото с него.

— Какъв момент си подбрала само! Аз впрочем забелязах, че си някъде другаде. Е, как ти се стори?

— Доста странно. Но мисля, че бих могла да го понеса.

— Само заради парите ли е, Роуз?

— Не съм сигурна — отвърна тя. — Честна дума. Не съм… Не разбирам сама себе си. Невероятно вълнуващо е, когато мъжете се увъртат около теб. То е като… О, едва ли ще го разбереш.

— Мисля, че бих могла. — За момент се поколебах дали да не й кажа за чувствата, които бе събудил Стивън у мен, но преди да успея да изрека и дума, сестра ми продължи:

— Харесвам го, наистина го харесвам. Той е много мил и възпитан, а и е първият човек, който ме кара да се усещам истински значима. Освен това е и хубав — по свой собствен начин, не мислиш ли? Или поне очите му. Само да можех някак да свикна с брадата…

— Сигурна ли си, че не предпочиташ Нийл? Той е много добър, а по лицето му няма и следа от брада.

— О, Нийл… — Тонът й бе толкова пренебрежителен, че беше повече от очевидно — Нийл я бе засегнал жестоко. — Не, ти можеш да си го хванеш.

Честно казано, подобна идея никога не ми беше хрумвала. Аз, разбира се, не я възприех на сериозно, но чувствах, че си заслужава да я обмисля, когато остана на спокойствие.

— Само ако можех да накарам Саймън да се обръсне — продължи сестра ми, после гласът й стана рязък. — Какво значение има всъщност? Бих се омъжила за него дори да не можех да го понасям. Виждала ли си нещо по-красиво от банята на госпожа Котън, Касандра?

— Да, доста неща — отвърнах твърдо. — И никакви бани на света не биха те направили щастлива, ако се омъжиш за брадат човек, когото отгоре на всичкото не понасяш.

— Не съм казала, че не го понасям, напротив — харесвам го. Даже почти… — Тя млъкна и се върна в леглото си.

— Може би няма да си сигурна какво точно изпитваш към него, докато не те целуне — допуснах.

— Но аз не мога да му позволя да го стори, докато не ми предложи брак! — твърдо рече тя. — Това поне е нещо, което знам със сигурност.

Помислих си, че сестра ми е доста старомодна, но запазих това мнение за себе си.

— Ще се моля действително да се влюбиш в него — и той в тебе, разбира се. И ще го направя както трябва, не в леглото, както обикновено.

— Аз също — отвърна тя и отново скочи.

Двете усърдно се замолихме, Роуз — по-усърдно от мен. Когато си легнах, тя продължаваше да стои на колене.

— Стига толкова, Роуз — спрях я накрая. — Достатъчно е просто да споменеш нещата, които искаш. Безкрайните молитви са като досадно дуднене.

Разбира се, още дълго не можахме да заспим. Мъчех се да измисля нещо умно, което да ни каже госпожица Блосъм, но нещо не бях във форма. По едно време чух звуците на бухал и успях да се успокоя, представяйки си го как лети над тъмните поля. После изведнъж се сетих, че ако го прави, то значи, че е тръгнал на лов за мишки. Обичам бухалите, но ми се ще Бог да ги беше създал вегетарианци. Роуз не спираше да се върти в кревата.

— О, престани да се мяташ — почти й заповядах. — Ще скъсаш и последната останала здрава тел от пружината.

Но тя продължи да се върти неспокойно. Чух я да диша равномерно едва когато часовникът на църковната кула в Годсенд удари два след полунощ. Тогава и аз заспах.

Девета глава

Отне ми три дни, за да опиша партито в Скотни Хол — не отбелязвах местата, на които правех прекъсвания, защото исках разказът ми да звучи цялостно. Сега, когато животът стана толкова вълнуващ, този дневник ми се струва като книга, която създавам. Вчерашният ден е следващата глава в моето повествование и аз нямам търпение да премина директно към него, но трябва да сдържа порива си и първо да разкажа онова, което се случи междувременно.

В никакъв случай обаче не мога да устоя на изкушението фантазията ми да се развихри. Както Роуз спомена, аз бих могла да спечеля Нийл Котън за себе си. Поиграх си малко с тази идея, мислих върху нея, когато се събудих на сутринта след партито, и си представих, че Нийл ми прави предложение — за място на действието избрах градината с шадравана в Скотни. Отново се унесох в дрямка. Засънувах, че приемам да стана негова съпруга и че двете с Роуз се стягаме за двойна сватба. Естествено, купихме си най-невероятните булчински рокли, които човек може да си представи. После видях себе си и сестра си затворени в банята на госпожа Котън, а лицето на Стивън не спираше да се мярка в излъсканите огледални стени. Изпитах огромно облекчение, когато се събудих и установих, че всичко е било само сън. Разбира се сега, след като отделих толкова време, за да си мисля по въпроса, съм наясно с факта, че Нийл никога няма да ми предложи брак. Не че ми пука.

Предполагам, че все пак би могъл — но ако го стори, то ще бъде по съвсем различен начин от този, който си бях представяла, и със сигурност — на друго място, не в градината до шадравана.

Двете с Топаз хубавичко обсъдихме партито, докато оправяхме леглата. Надеждите й по отношение на Роуз все повече и повече нарастваха, но, от друга страна, настроението й беше доста понижено заради татко — той рязко я отрязал, когато тя го попитала за какво толкова си говорели с госпожа Котън.

— Всичко, което успях да изкопча от него, беше: „Не ставай глупава, скъпа — как може човек да ти преразкаже детайлите от един разговор? Тя е невероятно интелигентна жена и освен че може да говори добре, умее също така и да слуша“. И какво мислиш, че каза после? Че първата му преценка за нея е била погрешна — знанията й по литературните въпроси съвсем не били повърхностни, тя всъщност била страшно начетена и високо образована. „Ясно е, че човек не може да си вади генерални заключения за една нация само на базата на някакво кратко запознанство“, завърши баща ти. От тона му излизаше, че аз съм онази, която си е позволявала да прави въпросните генерални заключения, представяш ли си?

— Колко неприятно — отвърнах, като се опитвах да сдържа смеха си — беше ми забавно, че татко е възприел толкова навътре забележката на госпожа Котън за прибързаните изводи.

— Как така може да разговаря за литература с нея, а с мен не? — продължи да се тюхка Топаз. — Непрекъснато се опитвам да подхвана темата за книги, но той просто не ми позволява.

Обвинявам татко за много неща, но не и за това — защото наистина е агония да слушаш коментарите на мащехата ми във връзка с една или друга книга. Когато например копнеех да обменя мисли с някого за романа „Война и мир“ на Толстой, тя каза: „А, онова, което е толкова прекрасно в тази книга, е застъпването на мащабните действия. Веднъж се опитах да нарисувам платно, провокирано от романа, като идеята ми беше да пресъздам случките под формата на кръговрат…“ — и после не можа да се сети коя е Наташа Ростова.

Посъчувствах й заради пренебрежителното отношение на баща ми към интелектуалните й изяви, но гледах да приключа по-бързо, защото нямах търпение да се върна към дневника си. Успях да открадна за писане един час преди обяда, но за сметка на това прекарах почти целия следобед, усамотена на тавана с писалка в ръка. Там ме откри и Стивън, като се върна от работа. Сърцето ми се сви, когато ми подаде някаква сгъната хартийка — наистина бях повярвала, че се е отказал от стихотворните си опити. Сега приятелят ми стоеше в очакване.

Още от първия ред разбрах, че този път произведението е изцяло негово — главната героиня бях аз, седнала на най-горното стъпало на стълбището в Скотни Хол, наблюдаваща танцуващите двойки. Чудех се какво да му кажа, когато Стивън внезапно издърпа листа от ръката ми и го скъса на парченца.

— Знам, че е ужасно — каза той.

Възразих:

— Някои от римите бяха направо прекрасни, Стивън. Освен това този път в него не се усещаше абсолютно никакво външно влияние. Хареса ми много повече от другите ти стихотворения. — Чувствах, че сега беше моментът да го накарам да се откаже от копирането на великите поети.

— Аз не преписвах едно към едно предишните си стихотворения, винаги се стараех да променям някои от думите — отвърна той, без да ме гледа. — Не исках да заимствам, Касандра, но просто онова, което моят мозък раждаше, никога не ми изглеждаше достатъчно добро.

Казах му, че го разбирам прекрасно, но че за в бъдеще той трябва да се концентрира върху писането на лично свои творби. Посъветвах го напълно да се откаже от имитирането на един или друг автор.

— Сигурна съм, че в това последно стихотворение сам си сътворил всичко — от първата до последната дума — добавих, — но въпреки всичко звученето му ми напомняше малко на Херик — цялата онази част, в която говориш за лилиите, розите и виолетките. Снощи не си видял подобни работи в хола, нали? Там имаше само бели лалета.

— Бас държа, че и Херик не е виждал в действителност всичко онова, което е описвал — опита да се защити Стивън, но по устните му играеше усмивка. — Освен това все не можех да намеря подходяща дума, която да се римува с „лалета“.

Засмях се и му казах, че има много по-важни неща от римуването.

— В някои от най-добрите стихове напълно липсват рими. На — важното е да изразяваш онова, което чувстваш.

— О, не бих могъл да го направя. Никога.

— Но защо не, Стивън? Разбира се, че би могъл.

— Не! — категорично отвърна той и се усмихна на себе си, сякаш се забавляваше от някаква известна само нему шега. Спомних си за онази вечер, когато двамата с него слагахме тиганите под течовете на тавана — и тогава Стивън се усмихваше по същия начин.

— Стивън — започнах, — спомняш ли си онзи първи път, в който Котънови се появиха тук? Спомняш ли си как гледаше през същия този прозорец и казваше, че всяко начало е прекрасно?

Той кимна:

— Да, но тогава не очаквах никакви Котънови да се появят на хоризонта. Танцува ли снощи с тях?

— Опитах веднъж. С Нийл.

— Хората изглеждат ужасно, когато танцуват. Аз бих се срамувал да правя подобни движения. Ти никога няма да се кършиш по начина, по който го правеше онази особа, наричаща себе си Леда, нали?

— Никога не бих могла да се науча да танцувам толкова добре — отвърнах. — Но знам какво имаш предвид. Тя буквално увисва на вратовете на партньорите си. Няма да приемеш предложението й да те снима, нали?

Казах го съвсем небрежно, ей така, между другото, сякаш изобщо не ми пукаше какво ще ми отвърне той. За моя голяма изненада Стивън отново наложи непроницаемата маска на лицето си — напълно различна от глуповатото изражение, което понякога придобиваше. Във втория случай излъчването му е меко, замечтано, докато в първия човек остава с впечатлението, че Стивън се цупи. От време на време, когато е в компанията на Роуз, лицето му става такова, но не си спомням да се е случвало, когато сме само двамата.

— Защо не? — каза той. — Ако някои хора са готови да хвърлят един куп пари за това…

— Но на теб не би ти харесало, нали, Стивън?

— Дори и да не ми харесва, струва си да си наложа да го преглътна, след като ще ми донесе пет гвинеи — отвърна той. — Пет гвинеи са много повече от парите, които бих могъл да спестя за една година.

— Снощи ти беше напълно сигурен, че ще откажеш.

— Може да отида, може и да не отида — рече с вбесяваща неопределеност той и се спусна надолу по стълбите.

Едно гласче в главата ми изпищя: „Проклета да бъда, ако ти позволя да позираш пред Леда Фокскотън!“ После звънецът за чая иззвъня и се налагаше веднага да сляза долу.

Топаз беше задушила половината от шунката. Тя смяташе, че ще изядем по-малко, ако изчакаме месото да изстине, но Томас настоя да започнем с яденето веднага, защото няма нищо по-вкусно от парче топла шунка. Брат ми е много собственически настроен по отношение на пушения бут. Действително топла шунка с горчица е нещо божествено!

След чая ни посети госпожица Марси — искаше да научи всички подробности около партито в Скотни. Тя ми каза, че фотографиите на госпожа Фокскотън са много известни, дори ги публикували в различни списания. Ясно си спомняла една нейна творба — на момиче, криещо лицето си зад гигантска раковина, със сянката на мъж, приближаващ зад гърба му.

— Човек остава с впечатлението, че този непознат е… Ами гол! Изненадващо е, че рядко ставаме свидетели на фотографии, които да са истински произведения на изкуството, нали? Предполагам, че мъжкият модел е бил облечен поне в бански костюм, но понеже се вижда само силуетът му, банският не се забелязва.

Избухнах в смях. Обожавах скъпата госпожица Марси! Сега вече бях по-решена от всякога да не допусна Стивън да се срещне отново с онази Фокскотън.

На следващата сутрин Топаз, Роуз и аз отидохме до Кингс Крипт с двайсетте лири, които викарият ни беше дал за дебелото пътническо одеяло, и купихме нова рокля за мен — от онези, които носят порасналите девойки. Моята рокля е бледозелена, а онази, която Роуз си избра, е розова. Топаз каза, че няма нужда от нищо — тя наистина не изглежда добре в конфекция. Купих си още и бели обувки и чифт копринени чорапи. Ако някой решеше да ме покани на градинско парти, щях да имам какво да облека.

Когато се прибрахме, установихме, че татко го няма. Дори не се беше докосвал до обяда, оставен му от Топаз. Върна се някъде към девет часа вечерта и обясни, че отскочил с колелото до Скотни. Саймън му бил предложил да ползва библиотеката в Скотни Хол по време на отсъствието им. Попитах го дали е попаднал на нещо интересно.

— О, разглеждах главно американски списания, както и няколко книги с литературни есета — отвърна той. — Бях забравил колко е напреднала американската литературна критика.

Топаз каза, че ще му приготви нещо за хапване, но татко я спря — вече бил вечерял.

— Изглежда, госпожа Котън е инструктирала прислугата да се грижи за мен. — После се оттегли към стаичката си със самодоволна усмивка на лицето.

Аз се качих на тавана и се заех с дневника си. Когато отново слязох в кухнята, заварих Стивън да пише нещо върху празен плик от захар. Когато ме видя, той се изчерви и смачка писанието си. В този момент в кухнята се появи Топаз — беше облечена в черната пелерина на леля Милисънт. Босите й крака се подаваха отдолу. Предположих, че току-що е приключила с поредната си нудистка сесия.

— Благодаря на Бога, че поне природата никога не ме подвежда — възкликна тя, поемайки към стълбището.

Когато се обърнах, видях, че Стивън хвърля смачканата на топка хартия в огъня.

— Някое ново стихотворение ли беше? — попитах го. Мисля, че сега, след като бе започнал да пише свои собствени творби, Стивън наистина се нуждаеше от окуражаване. — Защо го изгори?

— Защото не ставаше — отвърна кратко, но все още беше силно зачервен. Очите му се спряха на моите за момент, после рязко се извърна и тръгна към градината. Седнах до огнището с Ейб и Хел до мен и зачаках Стивън да се върне, но той не го стори.

Качих се в нашата стая. Роуз седеше на леглото и лакираше ноктите си. Лакът за нокти беше нейният специален подарък от парите на викария. Моят бе калъпче лавандулов сапун.

— Много избързваш с лакирането — подхвърлих. — Котънови ще се върнат чак след дванайсет дни.

Изобщо нямах представа, че ще ги видим само след четири!

Вчера беше първи май. Обичам празниците Свети Валентин, Хелоуин и особено Деня на равноденствието. Той ми е най-любим от всичките. Първи май също е много специален ден за мен. Природата се събужда и всичко наоколо ме кара да се чувствам безкрайно щастлива. Вчерашният ден не беше изключение от правилото — бях убедена, че ще е щастлив.

Ала не започна особено добре.

Татко се появи облечен в най-хубавия си костюм, който не бе слагал от години. Роуз и аз го загледахме втренчено — просто не можехме да повярваме на очите си, а Топаз замръзна с бъркалката и купата каша в ръка и възкликна:

— Мортмейн, какво, за бога…

— Отивам в Лондон — кратко отвърна баща ми.

— Защо? — попитахме трите в един глас, поради което въпросът ни прозвуча като крясък.

— По работа — каза той дори по-високо и от нас, след което излезе от кухнята, затръшвайки вратата зад гърба си.

— Не го притеснявайте с въпроси — прошепна Топаз, после се обърна към мен, а лицето й бе изкривено от отчаяние. — Мислиш ли, че отива при нея? При госпожа Котън?

— Не може да го направи. Не и без да са го поканили — успокоих я.

— О, може, и още как! — възрази Роуз. — Я го вижте само — три последователни дни отива до Скотни и яде там, докато се рови в списания и книги! Помнете ми думата, най-накрая той ще ги отблъсне от нас.

— Не беше той този, който ги отблъсна първия път — напомни й гневно Топаз.

Усетих, че наближава буря, затова побързах да се оттегля във всекидневната. Татко седеше на пейката под прозореца и лъскаше обувките си с края на пердето. Когато се надигна, гърбът му бе покрит с белите косми на Елоиз.

— Няма ли поне едно място в тази къща, където човек в тъмен костюм може да седне спокойно? — извика той, докато търсеше четката за дрехи.

— Не, освен ако не боядисаме Хел в черно — отвърнах.

Помогнах му да се изчисти, но тъй като четината на четката бе доста проскубана, резултатът не бе задоволителен. Топаз влезе при нас, за да ни осведоми, че закуската е сервирана, но баща ми каза, че ако седне да се храни, със сигурност ще изпусне влака.

— Стига си се моткала около мен — рече той, когато тя продължи да го уговаря да хапне поне малко, и най-безцеремонно я подмина. Взе велосипеда на Роуз, понеже гумата на неговия беше спукана.

— Кога ще се върнеш? — извика Топаз подире му.

Той й отвърна, че няма ни най-малка представа.

— Какво става с него? — не спираше да повтаря Топаз, докато вървяхме през градината. — Винаги съм знаела, че е човек на настроенията, но никога не е бил чак толкова груб. Откакто ходихме в Скотни, положението стана още по-лошо.

— Може би е по-добре да е така, отколкото да ни подминава с хладно безразличие — опитах се да я успокоя аз. — Когато бяхме малки, той лесно изпускаше нервите си — тогава още не беше спрял с писането. Знаеш за случката с мама и ножа за кейк.

Лицето на Топаз светна с надежда.

— Може спокойно да ме разфасова на части, ако това ще му помогне — рече тя. После светлината в погледа й угасна. — Не съм добра за него. Онази жена е причината за оживлението му.

— Я стига, изобщо не знаем дали нещо го е оживило, или не — рекох. — Толкова пъти преди сме смятали, че е започнал да излиза от вцепенението си, но всичките ни надежди са били напразни. Откъде е взел пари за пътуването си до Лондон?

Топаз каза, че му е дала пет лири от парите на викария.

— Но и за миг не си помислих, че ще ги похарчи заради госпожа Котън! — въздъхна, а след това побърза да добави: — Предполагам, че не би трябвало да имам нещо против, след като срещите с нея му действат стимулиращо.

Роуз излезе от кухнята, държейки филия, намазана с конфитюр, и ни подмина, без да каже дума. Стана ми ясно, че тя и Топаз яко са се карали, докато аз помагах на татко да си изчетка костюма. Върнахме се в кухнята и установихме, че кашата е загоряла — едва ли има нещо по-отблъскващо от загоряла каша за закуска. Това заедно с мрачното настроение на Топаз бе достатъчно, за да ме накара да се чувствам потисната. (Момчетата бяха закусили по-рано — те извадиха по-голям късмет, защото им беше сервирана шунка.)

— Ще отида в градината и няма да оставя мотиката, докато не се успокоя — каза Топаз, когато двете измихме съдовете и оправихме леглата.

Знаех, че ще й е по-добре да остане сама, освен това исках да продължа с писането. Вярно, че бях приключила с разказа си за партито в Скотни, но имаше още някои неща, които просто не исках да пропусна. (Така и не успях да ги запиша и дори вече не се сещам какви точно бяха тези неща.)

Настаних се на хълма Белмот. Долу в ниското забелязах сестра си — вървеше по шосето, преметнала кринолина на госпожа Стебинс на рамо: Стивън ни беше казал, че старата дама поръчала да й го върнем. Той категорично бе отказал да стори това вместо Роуз, защото щяло да го е срам да се разхожда из селото с кринолин в ръце.

Реших първо да помисля, а после да започна да пиша. Излегнах се по гръб и се загледах в необятния син купол на небето над мен, а слънцето приятно галеше лицето ми. Земята бе затоплена от слънчевите лъчи, а свежата тревица леко боцкаше дланите ми. За нещастие, мислите ми рядко се задържат върху едно и също нещо задълго. Скоро се унесох в мечти, свързани с новата ми рокля, и стигнах дотам, че да се чудя дали ще ми отива, ако си накъдря косата. Затворих очи — нещо, което правя винаги, когато мисълта ми е особено напрегната. Представих си как Роуз се омъжва за Саймън — много е приятно, когато въображението ти рисува подобни картини за други хора, но щом почнеш да го правиш за себе си, установяваш, че мечтите никога не се превръщат в действителност. Стъкмих една разкошна сватба за сестра ми, после се прехвърлих директно на медения й месец — представих си нея и Саймън в парижки хотел — Роуз беше малко уплашена от съпруга си, но направих така, че изживяването да й хареса. Той я гледаше по същия начин, както по време на вечерята в Скотни Хол…

Отворих очи. Той беше тук! Истинският Саймън Котън стоеше надвесен над мен и ме гледаше!

Не бях чула никакъв шум. Само преди секунда съвсем ясно си го представях в Париж, а в следващия миг виждах пред себе си тъмния му гигантски силует, очертан на фона на яркото синьо небе. Трябваше да мине малко време, докато очите ми свикнат със светлината и всичко възвърне естествения си цвят. Тревата и небето изглеждаха избелели, лицето на Саймън — пепеляво, но брадата му бе катраненочерна, както винаги.

— Уплаших ли те? — попита ме той и се усмихна. — Хванах се на бас със себе си, че ще се кача дотук, без да ме усетиш. Не спеше, нали?

— Не и по това време на деня — засмях се, после седнах на тревата и примигнах няколко пъти.

Саймън се настани до мен. Тази смяна на въображаемия образ с реалния силно ме развълнува. Не че наистина намирам Саймън Котън за вълнуващ мъж — макар че го смятам за много, много мил. Това, че е такъв, вече знам със сигурност.

Двамата с Нийл решили да отскочат до Скотни само за през деня. Нийл го свалил до замъка и продължил към имението, което ме навежда на мисълта, че по-малкият брат не се интересува особено от нас.

— Много съжалявам, че изпуснах сестра ти — каза Саймън, — но госпожа Мортмейн смята, че Роуз скоро ще се върне.

Изразих същото мнение, макар да бях сигурна, че Роуз ще се забави най-малко един час. Чудех се дали ще бъда достатъчно интересна, за да задържа ухажора й до нейното завръщане. Попитах го добре ли си прекарват в Лондон.

— О, да, обожавам Лондон! Но ми се струва истински пропуск, че не сме тук, за да се наслаждаваме на това прекрасно време. — Той се облегна на лакът и погледът му пробяга по раззеленилите се ливади. — Не съм предполагал, че английската пролет е толкова красива.

Отвърнах, че всяка година й се удивляваме, макар и да сме свикнали с нея.

— След още една седмица ще се върнем в Скотни за известно време — говоря за мен и Нийл, защото майка ни смята да остане в Лондон — изцяло е погълната от новия си апартамент. Леда и Обри й помагат в избора на мебели. О, това ме подсеща… — Саймън бръкна в джоба си и извади някакъв плик. — Трябва да оставя това писмо в замъка. Адресирано е до онова приятно момче, Стивън. Изпраща му пари, с които да покрие разходите си по пътуването до Лондон.

— Ще му го предам — казах.

Чудех се дали Стивън й беше писал с обещание, че ще отиде, или тя просто се опитваше да го изкуши, като му изпращаше парите предварително.

Саймън ми подаде плика и рече:

— Разкажи ми за Стивън. Как е станало така, че се държи и говори по-различно от останалите селски младежи?

Разбира се, Стивън говори също като нас, само дето се изразява по-непретенциозно. Обясних на Саймън какво точно е положението на Стивън в нашето семейство.

— Чудя се какво ли ще се случи, когато се появи пред Леда — рече Саймън. — Тя смята да го накара да застане сред няколко древногръцки статуи. Ще го облече в къса туника или нещо от този род и ако той не внимава, може в един момент да се окаже напълно гол. Младежът безспорно е забележително красив, няма да се учудя, ако един ден стигне до Холивуд.

Затиснах плика между страниците на дневника си, за да не го издуха вятърът.

— Какво е това? Подготвяш се за училище ли? — поинтересува се Саймън.

— За бога, не! Отдавна не ходя на училище.

— Извинявам се — отвърна през смях той. — Продължавам да те възприемам като малкото момиченце, което се къпеше в коритото при първото ни посещение в замъка. Някаква история ли описваш? Почети ми.

Отвърнах, че това всъщност е моят дневник и току-що съм привършила с описанието на партито в Скотни Хол.

— Аз появявам ли се някъде? Ще ти дам цяла кутия с бонбони, ако ми позволиш да прочета една страница.

— Добре — съгласих се.

Саймън взе тетрадката и нетърпеливо я отвори. След секунда вдигна очи към мен и извика:

— Изигра ме! Това някакъв личен код ли е?

— До известна степен, макар че в началото съм използвала предимно стенографски знаци. Впоследствие малко ги промених, а освен това започнах да ги изписвам все по-дребни и по-дребни, за да не хабя хартията.

Той започна да обръща страниците, опитвайки се да отгатне някоя и друга дума, но аз знаех, че няма никаква опасност дневникът ми да бъде разчетен. След малко Саймън каза:

— Вчера препрочетох онази част от „Джейкъб Рестлинг“, в която са дадени извадки от дневника. Странно ми стана, като си спомних колко неразбираем беше този текст за мен, когато го четох за пръв път, на шестнайсет години. По-късно, когато трябваше да изучавам произведението на баща ти в колежа, установих, че всичко е абсолютно ясно.

— Единствената част, която продължава да ме озадачава, е стъпаловидната глава. Нали се сещаш, онази, която е напечатана така, че текстът да върви като стълба — всяко изречение представлява ново стъпало. Но татко категорично отказва да отговаря на въпросите ми, свързани с книгата.

— Може би просто не е в състояние да ти даде обяснение. Винаги съм мислел, че въпросната глава от „Джейкъб Рестлинг“ всъщност е описание на някакво мистично преживяване. Ти, естествено, си чувала теорията, че всяко стъпало води до следващо, независимо че на пръв поглед между тях няма никаква връзка, нали?

— Всъщност не — признах си. — Мили боже, става ми странно, като си помисля, че хората си създават дори теории, свързани с произведението на баща ми, както и че го изучават в колежи на хиляди мили разстояние оттук. Книгата му сигурно е много по-важна, отколкото ние, близките му, осъзнаваме.

— „Джейкъб Рестлинг“ е от книгите предвестници на следвоенната литература. А баща ти е едно звено от веригата писатели, завладени напълно от формата на творбата. Само да можеше да продължи да разработва методите си!

— Но нима не казахте, че той всъщност не би могъл да го направи? Че „Джейкъб Рестлинг“ е връх сама по себе си, а баща ми не би могъл да се надскочи, ако реши да напише продължение?

Саймън ми хвърли бърз поглед.

— Поласкан съм, че си запомнила думите ми! Знаеш ли, срам ме е да си призная, че не бях напълно искрен — изказването ми бе по-скоро опит за тактично измъкване от неловка ситуация.

Отвърнах, че съм се досетила, и това го накара да се разсмее.

— Ах ти, гадно, впечатлително хлапе! Но мисля, че баща ти не усети измамата. Пък и в известен смисъл изявлението ми е вярно — той наистина не може да разработи допълнително метода, който е използвал в написването на „Джейкъб Рестлинг“, защото много други автори отдавна са го изпреварили. Джеймс Джойс например. Баща ти ще трябва да направи огромен скок от тази своя уникална творба към нещо напълно различно, което ще му бъде много трудно, като се има предвид колко дълго не се е занимавал с писане. Чудя се дали всъщност това не е истинската причина за нежеланието му да се захване отново за перото, а именно че следващото стъпало — след като така и така говорим за стълби — вече е многократно експлоатирано от други. Как ти звучи това, струва ли ти се, че е приемлива теория? Или по-скоро ти звучи като извинение за неискреността ми от онази наша първа среща?

— Поне е по-добра от теорията, че той повече не може да пише заради времето, прекарано в затвора.

— Това е истинска фантастика, ако питаш мен. Докато четях документите по делото, имах чувството, че гледам скеч на Гилбърт и Съливан. А мама твърди, че неговото описание на краткия му затворнически живот звучи дори още по-забавно.

— Ама той наистина ли й е разказвал? — възкликнах.

Не можех да повярвам на ушите си — никога не съм чувала баща си да споменава за онези далечни дни, наситени с неприятни емоции.

— Тя го попитала директно — честно казано, лично аз не бих посмял да го направя. Той я изгледал така, сякаш всеки момент щял да я цапардоса с нещо, после изведнъж се впуснал във ведър половинчасов монолог. О, сигурен съм, че проблемът му не се корени в престоя му в затвора.

Отбелязах, че и аз самата никога не съм вярвала на тази версия.

— Но не може да се отрече, че оттогава насам той не е написал нито ред повече — добавих.

— Да, така е. Струва ми се, че баща ти трябва непременно да се подложи на психоанализа.

Предполагам, че всеки що-годе образован човек, живеещ през трийсетте години на двайсети век, е чувал за психоанализа, но признавам, че това бе една от темите, по които имах нужда от допълнителни разяснения.

Помолих Саймън да ми обясни.

— Мили боже, доста време ще ми е нужно — засмя се той. — Аз също имам само бегла представа по въпроса, но нека се опитам: мисля, че един психоаналитик би открил причината някъде далеч в миналото, но че престоят на баща ти в затвора е отключил затаените проблеми и ги е извадил на повърхността. Специалистът със сигурност ще се разрови в тези няколко злополучни месеца, както и ще накара баща ти да си спомни всяка минута от тях. В известен смисъл той отново ще бъде върнат обратно в затвора.

— Нямаш предвид наистина, нали?

— Не, разбира се, че не. Въпреки че — чакай да помисля малко — да, би могло да се окаже, че едно реално връщане в затвора може да е ключът към отстраняването на проблема — нали влизането там го е отключило! Но ако се съгласи да влезе в затвора, тогава няма да се чувства като истински затворник и никой психоаналитик не би посмял да го вкара там, ако той не желае. Значи цялата тази работа поначало е обречена на провал.

— Баща ми няма да допусне психоаналитик да доближи и на миля от него. Дори самото споменаване на думата „психоанализа“ го изкарва от равновесие. Твърди, че това са пълни глупости.

— Е, понякога наистина са — отвърна Саймън, — но невинаги. Фактът, че той има предразсъдъци по отношение на този метод, може да се окаже симптоматичен. Между другото, сигурна ли си, че той не пише тайно?

— Не виждам как би могъл да го прави — всичко, което върши, се вижда през прозорците на стаичката му — той дори не приближава до бюрото си. Просто седи вътре и си чете детективски романи. Преди две-три седмици надеждите ни се събудиха — Топаз каза, че го видяла да пише нещо. Оказа се, че решава кръстословици.

— Той самият ми прилича на детективска история — замислено рече Саймън. — „Случаят с погребания талант“. Как ми се иска да можех да го разгадая. Много би ми харесало да пиша за баща ти.

Не знаех, че се занимава с писане. Попитах го в коя сфера се изявява и той отвърна:

— О, пиша главно критически есета — просто за да си запълвам времето с нещо. Не съм кой знае какъв талант, публикували са само няколко мои разработки. Баща ти е изключително интересен обект за изследване, стига да можех да разбера какъв дявол му е влязъл в главата.

— Още по-добре ще е, ако успееш да накараш въпросния дявол да излезе оттам — казах.

— Откриването му е първата стъпка към прогонването. — Саймън легна по гръб на тревата, затвори очи и потъна в размисъл.

Чак сега ми се удаде възможност хубавичко да го огледам. С изненада установих колко младежко изглежда лицето му под тъмната брада. В хода на нашия разговор усещах, че започвам да го харесвам все повече и повече. Имах намерение да го похваля пред Роуз. Със задоволство забелязах, че ушите му са малки и добре оформени, защото сестра ми много държи на изящните уши. Хората изглеждат различно, щом затворят очи, чертите им стават по-изявени. Устата на Саймън е изключително красива. Почти се чух как казвам на Роуз: „Знаеш ли, смятам, че той е доста вълнуващ мъж.“

Точно в този момент Саймън отвори очи и рече:

— Не я харесваш, нали?

Цялата се изчервих.

— Кое? — изпелтечих.

— Брадата ми — отвърна Саймън. — Чудиш се как е възможно човек да иска да носи брада. Или пък просто изпадаш в панически страх, когато я видиш. Кое от двете?

— Впрочем вече започнах да свиквам с нея.

Той се изсмя и отвърна, че било срамота — всички свиквали с този негов атрибут.

— Всички, с изключение на мен — уточни. — Всеки път, когато се погледна в огледалото, се удивлявам на образа си.

— Ще бъде ли нахално от моя страна, ако попитам защо не я обръснеш?

— Не, въпросът ти ще бъде напълно естествен. Пуснах си я, когато бях на двайсет и две години — просто се хванах на бас с приятели, че ще го направя, а после я задържах ей тъй, от чист инат, брадата ми изглеждаше толкова неподходяща за изисканата атмосфера на Уолстрийт. По онова време работех в офиса на един братовчед на майка ми. Антипатията ни бе взаимна и аз исках да го дразня. Освен това брадата ми даваше усещането, че така съм по-близо до литературата. Но е твърде вероятно този каприз да има някакво дълбоко психологическо значение — предполагам, че се опитвам да скрия безличната си природа от очите на заобикалящия ме свят.

— Това е най-хубавата брада, която някога съм виждала — казах. — Мислиш ли, че един ден все пак може да поискаш да се отървеш от нея?

Думите ми го накараха да избухне в смях. Когато си пое дъх, Саймън отвърна:

— О, след около десетина-дванайсет години — може би. Да речем, когато стана на четирийсет. Ще бъде интересно една сутрин да се събудя и да установя, че изглеждам с двайсет години по-млад. И сестра ти ли не я понася?

Зачудих се дали ако отвърна утвърдително, той няма да я избръсне, за да достави удоволствие на Роуз. И изведнъж установих, че не съм сигурна дали искам всичко това да продължи.

— Трябва сам да я попиташ — отвърнах и се засмях.

Саймън погледна часовника си и каза, че не може повече да я чака.

— Уговорих се с Нийл да ме вземе от кръчмата в Годсенд в дванайсет и петнайсет. Бъди добро дете и ме придружи до селото. Много ще ми е приятно да си имам компания по пътя.

Стана и ми подаде ръка, за да ми помогне да се изправя, после обхвана с поглед кулата Белмот.

— Имах намерение да те помоля да ме разведеш из тази кула, но сега нямаме време. Отблизо е още по-внушителна.

— Свикна ли вече с мисълта, че и тя ти принадлежи? — полюбопитствах.

— Грешиш. Ще стане отново моя след около трийсетина години, ако не се лъжа, нали така? И по-добре, защото цялото ми време отива в опити да асимилирам мисълта, че Скотни е моя собственост.

Докато се спускахме надолу по хълма, му разказах как си бях представяла първата му реакция при вида на Скотни Хол в онази мокра мартенска вечер.

— Къщата ми се стори някак по-малка.

— Да не би да си я виждал и преди?

— О, да, когато бях седемгодишен. Веднъж при едно свое посещение в Скотни Хол баща ми ме взе със себе си — мисля, че пак трябваше да се сдобрява с дядо ми. Но това сдобряване стана, преди баща ми да приеме американско поданство.

— Тогава знаеше ли, че един ден ще наследиш имението?

— О, боже, не! От Скотни ме деляха шестима живи наследници. Обикнах къщата страстно още в мига, в който я зърнах. Помня как стоях на площадката на вътрешното стълбище и гледах надолу към хола, където се бяха събрали баща ми, дядо ми, чичовците ми и един мой братовчед — на същата възраст като мен. Тогава си помислих, че ако всичките те вземат, че умрат, Скотни ще стане мое имение, след което хукнах с писъци към детската стая, ужасен от собствените си нечестиви мисли. Понякога ми се струва, че тогава хвърлих някакво проклятие над роднините си.

— Много силно трябва да е било това проклятие за дете на седем години! — засмях се аз.

Опитах се да си го представя — мъничък и тъмнокос, застанал на стълбището в Скотни Хол — на същото място, където аз самата бях седяла и наблюдавала танцуващите двойки.

— Дядо ми ме наричаше „малкия янк“, което ме вбесяваше. Но въпреки това смятах, че е невероятен старец. Ще ми се да бях го видял още веднъж, преди да умре. Може би беше грешка от моя страна да изчаквам той да се съгласи да ме приеме, но същевременно не исках да му се натрапвам.

После ми разказа, че се оказал в много трудно положение, защото не бил сигурен, че старият господин Котън му е оставил достатъчно пари, за да може да поддържа имението — то се наследява по мъжка линия, но парите — не, а без средства Саймън просто щял да се види принуден да даде Скотни под наем и да си остане в Америка.

— Сигурно си се почувствал доста объркан, като не си знаел дали да се установиш за постоянно в Америка, или да насочиш цялото си внимание към Англия — отбелязах.

— Дяволски права си, че се чувствах объркан. Даже понякога ми се струва, че никога няма да успея напълно да преодолея това свое състояние. О, предполагам, че все някой ден ще пусна корени тук, но много ми се ще в онзи далечен ден, когато стоях на стълбището в Скотни Хол, да бях знаел какво ми предстои.

Постепенно бяхме стигнали до стъпалата, водещи към поляната пред замъка. Саймън седна на перилата и се загледа в хамбара.

— Прелестна гледка — тихо рече той. — Красиви стари греди. Дали не трябва да поправя покрива, как мислиш? Искам да съм добър наемодател.

Отвърнах, че това е наша работа, защото в договора, който баща ми е сключил със стария господин Котън, има клауза, според която ние сме тези, които се занимават с поддръжката на замъка. После очите ни се срещнаха и двамата избухнахме в смях.

— Нали не разчиташ, че ще го сторим през тази година? — попитах.

Саймън ми помогна да сляза по стъпалата. По устните му още играеше усмивка.

— Виж, Касандра — каза той, — има нещо, което държа баща ти да знае, но не искам аз лично да му го казвам. Не можеш ли да му дадеш да разбере, че изобщо не ме е грижа за наема и че никога няма да го поискам? Дори да не ми плати и цент до изтичането на договора след трийсет години. Искам той да знае, че за мен е чест да имам такъв квартирант.

— Аз бих го нарекла по-скоро „гост“, не „квартирант“ — допълних и двамата отново се засмяхме.

После му благодарих и обещах, че ще намеря начин да предам думите му на татко.

— Ще го направиш тактично, нали? Не допускай да изглежда така, сякаш съм някакъв щедър меценат, раздаващ милостиня.

— Но аз наистина смятам, че си щедър — в добрия смисъл на думата. Може би татко ще посвети следващата си книга на теб.

— Какво добро дете си ти — тихо изрече той.

— Не ти ли се струва, че съм малко преднамерено наивна?

Кълна се, че го казах, без изобщо да мисля — просто изскочи от устата ми. Предполагам, че близостта на хамбара ме бе провокирала — докато разговаряхме със Саймън и гледахме към ниската постройка, аз си спомних онзи ден, в който бях подслушала разговора между него и Нийл и си бях помислила колко бързо се променят нещата.

Той рязко извърна глава към мен.

— Какво искаш да кажеш?

— О, нищо конкретно — отвърнах. — Смея да твърдя, че някои хора наистина ме смятат за такава.

Подминахме хамбара. В този момент Елоиз показа глава от прозорчето под покрива и залая.

— Била си там горе? — погледна ме въпросително Саймън.

Кимнах. И двамата се бяхме изчервили като раци.

— И какво успя да чуеш?

— Само твоето изказване за мен.

Елоиз изскочи от хамбара, надавайки буен лай. Надявах се, че появата й ще сложи край на конфузния разговор. Наведох се да я потупам по гърба — това бе прекрасен начин да избягна погледа на Саймън. Елоиз изведнъж престана да лае и тогава Саймън също се наведе и я погали. Очите му все така търсеха моите.

— Ужасно се срамувам от себе си — каза най-сетне той. — Извинявам се най-смирено.

— Глупости! Думите ти ми бяха от голяма полза.

— Не си чула само това, нали? Чу ли…

Не го оставих да довърши.

— Хайде да вървим, да не караме брат ти да чака. Само ми дай минутка да се отърва от дневника си.

Изтичах към хамбара и скрих тетрадката в сламата. Останах вътре може би само за минутка, за да се успокоя, а когато излязох, подхванах разговор за времето.

— Това е най-прелестният първи май в целия ми живот — издекламирах, а после в продължение на няколко минути виках Елоиз, която междувременно беше изчезнала. Накрая тя подаде глава от една цветна леха.

— Всичко наоколо е окичено в бяла дантела — отбелязах, докато пресичахме поляната.

Саймън не продума нищо толкова дълго, че в крайна сметка взех да се питам дали изобщо ме е чул.

— Моля? — внезапно рече той. — О, да, извинявай. Опитвах се да си спомня какво може да съм казал за Роуз.

Аз пък се опитах да намеря възможно най-успокоителните думи.

— Каквото и да си казал по неин адрес, тя не го знае и никога няма да го научи — рекох накрая.

Мога да бъда много изкусна лъжкиня, когато ми се налага. Саймън изобщо не се усъмни в думите ми.

— Ти не си й казала, прекрасно дете!

Хванах се да се извинявам на Бог и да му обяснявам подбудите си, както правех винаги, когато прибягвах до добри и необходими лъжи. Саймън пък се впусна да ми обяснява защо двамата с Нийл така погрешно преценили сестра ми.

— Всичко е заради това, че Роуз е много оригинална — обобщи той.

— Оригинална? Роуз?

— Ама разбира се! Оригинален е дори начинът, по който се облича. Онази ефирна розова рокля… И идеята да вземе назаем кринолина на старата госпожа Стебинс…

— Беше… — Исках да кажа, че идеята бе на Топаз, но се спрях по средата на изречението. — Беше красиво хрумване, нали? — завърших въпросително.

— Всичко в Роуз е красиво. — През следващата четвърт миля Саймън говореше само за сестра ми: колко различна била от средностатистическите съвременни девойки. Именно това била причината да не я разбере в началото и как после осъзнал колко уникална е всъщност тя. Очевидно всичко, което Роуз прави, е оригинално — дори начинът й на танцуване и измислянето на малки допълнителни стъпчици. Тя също така е и изключително интелигентна — той беше така добър да добави, че същото се отнася и за мен, но Роуз е направо гениална (факт, който все още продължава да убягва от вниманието на семейството й, между другото.) Що се отнася до външността й — тя би била първа красавица във всеки един период от човешката история!

Съвсем чистосърдечно можех да се съглася с констатациите му във връзка с хубостта на сестра ми. Казах му, че си я представям как пристига в Бат и как всички камбани в града започват да бият в нейна чест, а тя пристъпва гордо като кралица. Този образ, естествено, напълно устройваше Саймън.

Темата за Роуз бе неизчерпаема и Саймън спря да говори по нея едва когато стигнахме до боровата гора. Тогава той започна да се възхищава на свежата зеленина.

— Скоро ще има и зюмбюли — казах му. — Вече са напъпили.

Саймън мълчеше и поглъщаше с поглед леса, а после рече:

— Каква е тайната на английската природа? Защо красотата й докосва душата на човек толкова дълбоко и трайно?

В гласа му се долавяше лека тъга. Може би красивите гледки го настройват меланхолично — и на мен ми се е случвало понякога. Веднъж, когато бях съвсем малка, попитах татко защо се получава така и той отвърна, че се дължи на осъзнаването на преходността на красотата — тя ни напомня, че и ние самите един ден ще умрем. После добави, че вероятно съм още твърде малка, за да го разбера. Аз обаче го разбрах напълно.

Продължихме по пътя си. Използвах случая и започнах да разпитвам Саймън за Америка и той ми описа някои от старите селца в Нова Англия — приятни, чисти и подредени, много по-просторни от нашите, с широки улици, засенчени от високи дървета. Разказа ми и за градчетата в щата Мейн, където обичал да прекарва ваканциите си. Казва „ваканция“ на това, което ние тук сме свикнали да наричаме „отпуск“. Въпреки че продължавам да намирам английския му за перфектен, осъзнавам, че във всяко изречение, което произнася, има американско влияние — „допускам“ вместо „предполагам“, „може би“ вместо „вероятно“… О, има десетки такива примери! Саймън се държи много повече като американец пред мен, отколкото пред баща ми. В мое присъствие не се опитва да звучи зрял и уравновесен, а пуска на воля младежкия си дух. Когато разговаря с татко, подбира думите си изключително внимателно, което го прави да изглежда като педант на средна възраст.

— Месец май скоро ще отлети — отбелязах, когато приближихме до храсталака в началото на селото.

— „Върбовите клонки и май карат къщите да се усмихват“ — изрецитира Саймън. — Мисля, че именно това стихотворение ме кара да мисля, че хората от Елизабетинската епоха са се наслаждавали на постоянна пролет.

После всеки от нас се сещаше за пореден стих и го изрецитираше на глас. Когато стигнахме до:

Младите любовници се срещат,

старите съпруги се препичат на слънце,

из въздуха се носи кукане на кукувица —

установихме, че вече сме пристигнали в селото.

— Чуваш ли наистина кукане на кукувица? — попитах го.

— Чакай да се ослушам — рече Саймън.

Двамата замълчахме и чухме:

как ковачът удря силно с чука;

как кокошката съобщава, че е снесла яйце;

радио, настроено на вълните на Британската радио корпорация;

дрънченето на водната помпа в парка на селото.

Доста неприятни шумове наистина, но само след минута се намеси часовникът на църковната кула. Неговият звън някак обедини всички останали звуци в едно и им придаде неповторима хармония. После Елоиз развали всичко, като силно залая и се спусна да преследва нещо, което пробяга сред високата трева.

— А колко аромата долавяш във въздуха? — попитах Саймън.

Започнахме да броим:

пушек от комин;

топъл мирис на пролетен бриз (в него открихме дъх на слама, сено, коне, чисти крави — все приятни миризми; прасета, кокошки, вкиснало зеле — противни, но не чак толкова, защото едва се долавяха);

аромат на прясно изпечен пай;

сладък свеж аромат, комбинираш в себе си по малко от уханието на разцъфнали цветя, свежа трева, чист пролетен въздух, на който човек обикновено не обръща внимание, освен в случаите, когато специално мисли за това.

— Чудя се колко ли още миризми долавя Елоиз? — рече Саймън.

— Да видим. Какво подушваше кучето от известната поема на Честъртън? „Вода и камък, роса и наближаваща буря…“

— „И неделна утрин“. Колко прав е поетът, че неделната утрин също има свой специфичен аромат! — възкликна Саймън.

О, колко прекрасно е да си с някой, който знае същите стихотворения, които и ти! Надявам се, че един ден Саймън ще ми стане зет.

Завихме по късата алея, водеща към най-красивата част на Годсенд. Църквата, построена в нормански стил със саксонско влияние, е от едната страна на алеята, между къщата на викария от епохата на кралица Ана и училището от осемнайсети век, в което преподава госпожица Марси. Отсреща е кръчмата „Ключовете“. Понеже алеята прави нов завой точно там, всичките тези постройки изглеждат като цялостен архитектурен ансамбъл, който според Топаз е „изключително завладяващ“. Кръчмата е боядисана в кремаво, а фронтоните й са много оригинални. Точно зад нея се издига вековен кестен — още не е цъфнал, но листата му са обагрени във възможно най-наситения зелен цвят, който човек може да си представи. До фасадата на кръчмата е залепена дървена пейка, пред която е разположена дълга маса — част от нея е засенчена от разкошната корона на кестена. Точно там бяха седнали Роуз и Нийл, всеки с бутилка джинджифилова бира в ръка.

Оказа се, че сестра ми се отбила до селото на връщане от фермата на господин Стебинс, за да си купи калъпче тоалетен сапун. (Всяка седмица Топаз ни дава по един шилинг за джобни и това ще продължава, докато не похарчим напълно парите, получени при продажбата на пътническото одеяло.) В магазина се натъкнала на Нийл, който пък точно си купувал цигари.

— Когато й споменах, че скоро ще се появиш, тя се почувства задължена да те изчака — уведоми Нийл брат си. Може и да си въобразявам, но ми се стори, че в гласа му имаше сарказъм.

Седнахме. Саймън, естествено, се намести до Роуз. Нийл ме попита какво ще пия. Мислех да поискам лимонадено после ме осени невероятно смело хрумване.

— Може ли да си поръчам шери бренди? Винаги съм искала да опитам какъв вкус има.

— Не можеш да пиеш ликьор преди обяд — смъмри ме Роуз с тон на възрастен човек.

— Защо не, ако го иска? — възрази Нийл и тръгна към бара.

Сестра ми превзето сви рамене и насочи цялото си внимание към Саймън. Той определено се радваше, че я вижда. След няколко минути му хрумна превъзходната идея четиримата да обядваме тук и извика на Нийл да даде поръчката.

По правило госпожа Джейкс, кръчмарката, сервира само хляб и сирене, но сега незнайно откъде успя да измъкне наденички, мед и кекс. Нийл изяде своята наденица с мед, което ми се стори много странно, но пък, от друга страна, май нямаше нещо, което да не ме учудва през този необикновен за мен ден. Шери брендито е невероятно вкусно!

Ала не мисля, че замайването ми се дължеше само на черешовия ликьор — чашата, в която ми го сервираха, беше толкова малка! (Да не забравя да спомена, че отделно ми поръчаха и лимонада.) Цялото преживяване беше изключително приятно — обядът на открито, яркото слънце, късчетата синьо небе, които прозираха между листата на стария кестен, милото държане на Нийл към мен и вниманието, с което Саймън обграждаше Роуз… Но, разбира се, и шери брендито си каза думата.

Когато Нийл ми донесе втора чашка, хвърлих бърз поглед към сестра си. Тя беше облечена в най-старата си рокля — онази, от избелял син памук, но дрехата си пасваше идеално с обстановката. Ветрецът подухваше леко косата й и един кичур се оплете в сведената над главата й кестенова клонка.

— Клончето притеснява ли ви? — попита я Саймън. — Можем да си сменим местата, ако искате. Надявам се, че ще откажете, защото изглеждате прекрасно на фона на тези зелени листа!

Доволна бях, че е забелязал.

Роуз отвърна, че клончето ни най-малко не я притеснява.

Когато Нийл постави втората чашка с шери бренди пред мен, сестра ми подметна:

— Е, сега, след като вече приключихме с обяда, мисля, че и аз мога да си пийна едно.

През цялото време бях наясно с факта, че ми завижда за сладкото питие. Нийл за пореден път се насочи към бара и сестра ми подвикна след него:

— Не, реших друго — искам кремдементе.

Изненадата ми беше голяма, защото бяхме опитвали кремдементе у леля Милисънт и единодушно бяхме заключили, че е отвратително питие. Не след дълго обаче ми стана ясно какво точно целеше Роуз — когато питието й беше поднесено, тя през цялото време държеше чашата вдигната на нивото на устните си, за да може цветът на мента да подчертава още повече златистата й коса, макар в същото време изобщо да не пасваше на зеленото на кестеновите листа. Трябва да призная, че сестра ми бе по-изкуствена от всякога, но Саймън тотално се беше прехласнал по нея. Не и Нийл. Той ми намигна и подхвърли:

— Няма да се изненадам, ако сестра ти реши да си сложи това питие като шапка на главата!

Нийл е невероятно забавен — интересен е по-скоро лаконичният начин, по който се изразява за нещата, отколкото онова, което наистина казва. Понякога звучи много мрачно, но на човек му е ясно, че се шегува. Предполагам, че на това му викат „духовитост“. Роуз беше права, когато твърдеше, че за Нийл Англия е абсолютна смешка, някаква смешна играчка, но противно на нея аз не вярвам, че той не понася страната ни — просто не я взема на сериозно. Изненадана съм, че Роуз намира това за толкова отблъскващо, след като и тя самата по принцип не е голяма фенка на Англия — или поне не колкото мен. Аз също не се възторгвам особено от Киплинг, от английския флаг и императорските знаци, но обожавам Лондон, английската провинция и имения от рода на Скотни. Да ядем хляб и сирене, седнали на припек пред стара кръчма, ми изглеждаше типично английско — независимо от ликьора. Госпожа Джейкс държи тези две бутилки с шери бренди, откакто се помня.

Седяхме и разговаряхме, докато църковният часовник не отмери два следобед. И тогава се случи нещо невероятно: ученичките на госпожица Марси запяха. Прозорците на училището бяха широко отворени и детските гласове изпълниха въздуха — високи и чисти. Докато слушах песните, се пренесох назад в миналото — видях средновековна Англия, себе си на десетгодишна възраст, всички отминали лета и тези, които ни предстояха. Не си спомнях да ми се е случвало нещо по-прекрасно през целия ми живот и точно докато си мислех това, Саймън възкликна:

— Чували ли сте нещо по-прекрасно!

— Да купим лимонада за децата — предложи Нийл.

Взехме две дузини бутилки и ги занесохме в училището.

Госпожица Марси направо щеше да припадне от радост и представи Саймън на децата като „ескуайър на Годсенд и Скотни“.

— Хайде, произнеси реч, всички очакват от теб точно това — прошепнах му.

Саймън възприе думите ми сериозно и ме погледна отчаяно. После им каза колко много му харесало изпълнението им и че се надявал да посетят Скотни някой ден и да попеят на майка му. Всички радостно заръкопляскаха, с изключение на едно малко момиченце, което изпищя и се скри под чина си — мисля, че се беше уплашило от брадата на ескуайъра.

Когато излязохме от училището, Котънови предложиха да ни закарат до замъка. Нийл отиде да се разплати с госпожа Джейкс, а аз измъкнах Елоиз от кухнята на кръчмата — естествено, беше нападнала наденичките. Саймън стоеше отвън, облегнат на ствола на стария кестен, и гледаше към училището.

— Ще хвърлиш ли поглед за момент към онзи прозорец? — помоли ме той.

Направих го. Въпросният прозорец е висок и тесен, с извита горна част. От вътрешната страна на перваза се виждаше клонче хиацинт, потопено в стъклен буркан. Белите жилки на корените му прозираха във водата.

— Каква прелестна гледка, достойна е за четката на художник! — възкликнах.

— Точно това си мислех и аз. Ако бях художник, сигурно щях да рисувам само прозорци.

Обърнах очи към кръчмата.

— Ето ти още един красив прозорец — казах му и кимнах по посока на виелицата правоъгълна табела с фирмата на кръчмата, над която се виждаха отворените крила на малък витражен прозорец. Червените завеси бяха дръпнати и откриваха гледка към вътрешността на стаята — малка кана за вода, порцеланов умивалник, креват от ковано желязо. Само за рисуване!

— Накъдето и да се обърне човек… — Саймън млъкна и обходи с поглед наоколо, попивайки всеки детайл от прелестната гледка.

Икономката на викария спусна щорите, защото слънцето бе силно. Прозорците заприличаха на затворени очи. (Госпожа Джейкс ни беше казала, че викарият отсъства, иначе щяхме да се отбием и при него.)

Ученичките на госпожица Марси изведнъж притихнаха — предполагам, че бяха заети с лимонадите си. За момент се възцари блажен мир и спокойствие. После часовникът на църквата отново се обади, един див гълъб излетя от камбанарията и се приземи на покрива на кръчмата — точно над отворения прозорец. Нийл запали двигателя на колата.

— Не мислиш ли, че е много красиво? — обърна се Саймън към брат си, когато потеглихме.

— Да, красиво като картина — отвърна Нийл. — От онези, по пъзелите.

— Ти си безнадежден случай! — извиках през смях.

Знаех какво има предвид, разбира се, но за разлика от пъзелите красотата на места като Годсенд не може да бъде разрушена.

Роуз седна до Саймън на задната седалка. Елоиз и аз се настанихме отпред. През по-голямата част от пътя Нийл шофира с една ръка, защото с другата прегръщаше кученцето.

— Господи, нямате представа колко е силно сексуалното й излъчване! — възкликна той по едно време.

После нарече Елоиз „сладко пухче“ и я попита дали би била така добра да престане да му мие ушите. Не че любезната му молба бе чута и уважена — Елоиз никога не пропуска възможността да оближе човешко ухо, намиращо се на един език разстояние от нея.

Щом пристигнахме до замъка, реших, че доброто възпитание изисква да поканим двамата мъже вътре, но Нийл отвърна, че е уредил среща на Саймън с агента по недвижими имоти, който се занимава и със Скотни. Очевидно Саймън няма търпение да се запознае с всички подробности, засягащи новопридобитото от него имение, макар да се съмнявам, че земеделските въпроси са му по вкуса. В това отношение Нийл е по-осведомен от брат си, което е жалко, защото, така или иначе, няма намерение да остава в Англия.

— Саймън каза ли дали ще ни посетят отново? — попитах Роуз, докато наблюдавахме отдалечаващата се по пътя кола.

— Не се тревожи, ще се върнат. — Тонът на сестра ми бе презрителен, което изобщо не ми хареса — не смятах, че Котънови заслужават такова отношение, след като се бяха държали толкова мило с нас.

— Май си станала много самоуверена — отбелязах, но после внезапно през ума ми мина мисъл, от която ми призля. — О, Роуз, не може да продължаваш да им се сърдиш заради онова, което ги чух да казват по твой адрес! Та то беше толкова отдавна!

— Не понасям Нийл, той е против мен. — Тя драматично отметна глава назад.

Казах й да не се прави на идиотка.

— Но той наистина ми е враг! — продължи сестра ми. — Лично ми го съобщи тази сутрин, преди ти и Саймън да се появите пред кръчмата. Каза, че все още храни надежди брат му да се върне в Америка заедно с него.

— Това не го прави твой враг — възразих, но трябва да призная, че отношението на Нийл към нея наистина беше враждебно.

Разбира се, Скотни е главното нещо, което би могло да задържи Саймън в Англия, но мисля, че и женитбата му за английска девойка би наклонило везните в полза на оставането му тук завинаги.

— Напротив, прави го. Както и да е, мразя го. Но той няма право да ни се меси! — Роуз цялата пламтеше, а в погледа й прозираше отчаяние, чак ме хвана срам заради нея.

— О, Роуз, не се вживявай толкова — казах с умолителен тон. — Саймън може изобщо да няма намерение да ти предлага брак. Американските мъже са свикнали да поддържат чисто приятелски отношения с момичетата. Най-вероятно те двамата ни намират за отчайващо смешни.

— Ах, този проклет Нийл! — извика гневно сестра ми.

Трябва да си призная, че предпочитам да я гледам ядосана, отколкото депресирана. Спомних си за деня, в който ни погна един разярен бик (в крайна сметка се оказа малко по-едра крава). Този спомен ме изпълни с нежност към сестра ми и аз й повторих всичките мили неща, които Саймън бе казал за нея. Освен това я накарах да се закълне, че никога няма да ме издаде, че съм го излъгала — дори и ако се омъжи за него. Щеше да ми е неприятно да знам, че той знае, независимо че го бях направила единствено от благородни подбуди. О, все повече и повече съжалявам, че й позволих да измъкне от мен подробностите около онзи злополучен разговор, който бях подслушала! Това не само я бе озлобило по отношение на Нийл, но и беше разпалило амбициите й да се омъжи за Саймън на всяка цена.

Заварихме Топаз заспала на пейката под прозореца на дневната — стори ми се, че е плакала. Когато обаче се събуди, мащехата ни бе в добро настроение. Каза, че обядът ни е във фурната. (Оставихме го за вечеря.) Разказахме й за времето, прекарано с двамата Котънови, и тя възкликна:

— Как, за бога, ще им се отплатим за гостоприемството? Не спирам да мисля по този въпрос, откакто ни поканиха в Скотни. Да дадем вечеря в тяхна чест, е изключено — нямаме къде да ги сложим да седнат. Дали не бихме могли да организираме пикник?

— Не, не бихме могли — отвърна Роуз, — само ще объркаме нещата. Оставете ги на мира, нека те да тичат след нас.

Тя тръгна нагоре по стълбището и когато се отдалечи достатъчно, за да не може да ни чува, Топаз рече:

— Не я съди много строго. Когато някое момиче усети силата си за първи път, то обикновено започва да се държи по този начин. — После така широко се прозя, че реших да я оставя да довърши дрямката си.

Отидох да си взема дневника от хамбара и се сетих за писмото на Леда Фокскотън до Стивън. Казах си, че е нелепо да се нервирам за подобни глупости и че изобщо няма да споменавам за писмото пред Стивън — просто ще оставя плика там, където той със сигурност ще го намери, когато се върне от работа. Помислих си също, че може да не иска другите да го видят — а Роуз доста обича да си вре носа в чужди работи, — затова го отнесох в стаята му. Не си спомням да съм влизала друг път тук, освен когато проучвахме замъка за първи път — тогава това бе онази част от кухнята, в която предишните стопани бяха отглеждали кокошки. Впоследствие татко бе преградил огромното помещение и бе направил две малки стаички — едната за Стивън, другата — за майка му. В момента използваме втората като килер.

Отворих вратата на Стивън и бях шокирана от тъмнината, която цареше вътре. Тесният и дълъг прозорец бе закрит от избуял бръшлян, а бялата мазилка бе станала сива и се лющеше от стените. В единия ъгъл имаше тясно легло с увиснала пружина, но завивките бяха идеално опънати. До него имаше забравил цвета си скрин. На мястото, където навремето е имало дръжки, сега стърчаха гвоздеи. На стената се виждаха три кукички, на които Стивън сигурно закача дрехите си. Върху скрина видях гребена му, сложен точно по средата между две снимки — едната беше на майка му като млада, с бебето Стивън на ръце, а другата — моя. И двете фотографии бяха поставени в алуминиеви рамки, по-големи от необходимото. На пода до леглото стоеше стара дървена кутия, върху която лежаха екземпляр на „Джейкъб Рестлинг“, който татко бе подарил на Стивън преди много, много години, и томче със стихове на Суинбърн. (О, боже, сега от Суинбърн ли беше започнал да преписва?)

Това беше всичко. В стаята нямаше нищо друго — нито килим, нито стол, нито пердета. Миришеше на влага и мухъл. Не приличаше на никое друго място в замъка, освен на кухнята — но такава, каквато я бяхме видели през онази далечна ранна вечер. Зачудих се дали духовете на древните кокошки не смущават съня на Стивън.

Дълго гледах снимката на госпожа Коули, спомних си колко нежна бе тя с нас, след като мама почина. Нахлу ми и споменът как отидох да я видя в болницата и отчасти помогнах на татко да съобщи на Стивън, че майка му няма да се оправи. „Лошо. Благодаря ви, сър. Това ли е всичко?“, беше казал Стивън тогава и се бе скрил в стаята си. След като майка му почина, усетих, че е ужасно самотен, затова започнах да му чета всяка вечер — предполагам, че ми е харесвало да чета на глас. Точно по онова време той започна да проявява интерес към поезията. Една година по-късно татко се ожени за Топаз и покрай вълненията около това събитие вечерите ми със Стивън приключиха — бях напълно забравила за тях до този момент, когато застанах пред снимката на майка му. Стори ми се, че очите й ме гледат с укор, задето не се държах достатъчно добре със сина й. Зачудих се дали не мога да направя нещо, за да подобря обстановката в стаята му. Можех например да му ушия пердета, ако Топаз успее да отдели пари за подобно нещо. Да не говорим, че обвитият с бръшлян прозорец е най-красивото нещо в тази спалня и ще бъде жалко да бъде скрит. Пък и дълбоко в себе си знаех, че милото държане от моя страна няма да донесе нищо добро на Стивън — колкото и абсурдно да звучи, имам чувството, че именно резкостта ми е доказателство за това колко държа на него. Погледнах госпожа Коули в очите и й казах:

— Правя всичко, на което съм способна. Наистина.

После си помислих, че за Стивън ще е по-добре изобщо да не разбира, че съм влизала в стаята му — не знам, може би защото всяка спалня е строго лично пространство, а може би защото предусещах, че той няма да се чувства комфортно, ако разбере, че съм видяла мизерните условия, в които живее. Лъчите на следобедното слънце проникваха между бръшляновите клонки и хвърляха зелени сенки из цялата стая. Закачените на стената дрехи имаха уморен, почти мъртвешки вид.

Ако оставех писмото тук, Стивън щеше да се досети, че съм била аз, така че в крайна сметка собственоръчно му го предадох — веднага щом се върна от работа. Обясних с възможно най-равнодушен тон как се е озовал пликът у мен, после изтичах нагоре по стълбите. Той ми благодари, но не направи какъвто и да било коментар. Още не знам дали смята да ходи в Лондон, или не.

След вечеря седнах в дневната и започнах да пиша. Толкова бях погълната от дневника си, че изобщо не чух кога баща ми се е върнал и влязъл при мен.

— Здравей — казах и учтиво попитах: — Свърши ли си работата?

— Работа? Каква работа? — възкликна учудено той. — Ходих в Британския музей. — Внезапно посегна да вземе дневника ми. Дръпнах тетрадката и я притиснах уплашено към гърдите си.

— Мили боже, да не си помисли, че искам да си вра носа в тайните ти? Просто ми се щеше да видя доколко си напреднала със стенографията. Ще ми покажеш ли как става? Ако предпочиташ, напиши на отделен лист „Боже, краля ни пази!“.

Реших, че няма проблем да му покажа дневника си — за всеки случай избрах такава страница, в която липсваха лични емоции и размисли. Откъде да знам дали татко нямаше да се окаже по-проницателен от Саймън и да успее да разгадае написаното? Той се втренчи в листа, после придърпа по-близо свещта и ме помоли да му покажа думите символи.

— Няма такива — отвърнах. — Всичко, което виждаш, са съкращения.

— Лошо, лошо! — нетърпеливо измърмори баща ми, бутна тетрадката встрани и с бърза стъпка пое към стаичката си над централната порта.

Топаз му приготвяше сандвичи с шунка в кухнята. Сподели, че баща ми не е обелил и дума за деня, прекаран в Лондон.

— Е, поне знаем, че не е бил при госпожа Котън — казах, — а в Британския музей.

— Като че това доказва нещо — мрачно отвърна Топаз. — Хората го използват точно с цел тайни любовни срещи. Аз самата веднъж се срещнах с баща ти в залата с мумиите.

Тя тръгна да му занесе сандвичите, защото той сам я беше помолил за това. Когато се върна, ми рече:

— Баща ти се е побъркал, Касандра. Опънал е един лист картографска хартия на бюрото си и ме накара да кажа на Томас да му даде назаем компасите си. Когато му обясних, че Томас отдавна спи, той възкликна: „Ами тогава ми донеси една коза! О, я си лягай! Лягай си, веднага!“ Божичко, наистина ли иска коза?

— Не, разбира се — засмях се. — Става дума за една доста идиотска асоциация — нали се сещаш, „Козата и компасът“ звучи точно като име на някоя кръчма. Обикновено в тези названия не може да се открие никаква логика. И преди съм го чувала да си прави подобни шеги, но винаги съм ги смятала за малко тъпички.

Топаз ми се стори някак разочарована — мисля, че идеята да се впусне в преследване на кози посред нощ й се виждаше доста привлекателна.

Няколко минути по-късно баща ми пристигна в кухнята и заяви, че трябва да вземе компасите дори това да означава, че Томас ще се събуди.

Аз обаче се престраших, влязох тихо в спалнята на брат си и успях да измъкна кутията от чантата му, без да ме усети. Татко ги грабна и изчезна мигновено от погледите ни. Беше три часът след полунощ, когато най-сетне се прибра да си легне. Представяте ли си, да стои буден до три часа, за да си играе с компаси и картографска хартия! Направо ми идеше да го убия!

Десета глава

О, как копнея да изплюя камъчето още в тази минута, но няма да го направя! Сега е моментът да се науча на изкуството да държа читателя в напрежение.

Минаха две седмици от приятния обяд в селото, по време на които не чухме нищо за Котънови, но и, честно казано, не очаквахме, защото знаехме, че все още са в Лондон. Докато описвах въпросния ден, имах чувството, че го изживявам отново, и бях доволна от този факт. Въпреки това описанието ми отне много време, защото Топаз изведнъж бе обхваната от манията да оправя къщата и да пере и имаше нужда от помощта ми. Пишех предимно вечер, след като си легнех, и съвсем нямах време да подлагам Роуз на кръстосани разпити. Тя самата не показваше никакви признаци, че изгаря от желание да споделя каквото и да било. В последно време се беше отдала на дълги самотни разходки из околността. Забелязала съм, че тази потребност от усамотяване я обзема главно когато се хванем да чистим.

Свърших с разказа си за първи май едва четиринайсет дни по-късно и изведнъж почувствах, че е крайно време да се случи нещо ново. Бяхме си легнали, когато попитах Роуз дали знае кога точно ще се върнат Котънови.

— О, те вече са тук — нехайно отвърна сестра ми.

Научила новината сутринта, докато била в селото. И я запазила за себе си!

— Не се надявай да ги видиш скоро — добави тя. — Нийл ще се опита да държи брат си настрана от мен колкото се може по-дълго.

— Глупости — рекох, макар наистина да бях почнала да вярвам, че Нийл не одобрява Роуз.

Опитах се да измъкна още малко информация от нея, но тя не се поддаде. Разбирах я до известна степен. Когато нещата придобиват особено важно значение за теб, е опасно да допуснеш да се рееш в облаците.

На следващия ден, неделя, се случи нещо, което съвсем изби мисълта за Котънови от главата ми. Когато слязох в кухнята за закуска, Топаз ме уведоми, че Стивън е тръгнал за Лондон. Не беше казал нищо на никого. Може би и Топаз нямаше да разбере, ако не беше станала по-рано да приготви закуската и го сварила, готов за път.

— Беше много спокоен — каза тя. — Попитах го дали не се страхува, че може да се изгуби, а той отвърна, че ако това се случи, просто ще вземе такси. Но не вярвал да се стигне дотам, защото госпожица Марси му казала кои точно автобуси да ползва.

Ядосах се, че е питал госпожица Марси, а е запазил всичко в тайна от нас.

— Мразя тази Фокскотън! — процедих през зъби.

— Предупредих го да внимава — успокои ме Топаз. — И, разбира се, интересът й наистина може да се окаже чисто професионален. Макар че много се съмнявам.

— Да не искаш да кажеш, че тя ще се опита да го съблазни? — Чак подскокнах от ужас при тази перспектива. За първи път осъзнах, че точно това е била причината, поради която не исках той да ходи в града.

— Е, все някой ще го направи рано или късно, но би било по-добре да е някое мило момиче от селото. Недей да гледаш толкова страшно, Касандра.

Отвърнах, че не бих имала нищо против да го направи с някоя, която да е достатъчно добра за него.

Топаз любопитно ме изгледа.

— Наистина ли изобщо не те привлича? Ако бях на твоята възраст, нямаше да му устоя — толкова е хубав! И не става въпрос само за външния му вид, разбира се.

— О, знам, че се отличава с прекрасен характер — казах.

— Не това имах предвид — засмя се Топаз. — Но обещах на баща ти, че няма да те окуражавам по отношение на Стивън, така че да оставим този разговор.

Чудесно знаех какво има предвид мащехата ми. Но ако Стивън е наистина физически привлекателен младеж, защо тогава не се усещам привлечена от него? Или може би съм?

След закуската отидох на черква. Викарият не можеше да повярва на очите си, че ме вижда. След службата, докато събуждах Елоиз, която беше заспала върху един от старите надгробни камъни в църковния двор, той дойде да си поприказваме.

— Чудя се дали тази невероятна изненада означава, че имаш да уреждаш лични сметки с Господа? — запита ме усмихнато той.

Разбира се, че не — макар че се бях помолила за Роуз. Не вярвам, че църковните молитви са особено ефикасни, но ще е истинско престъпление, ако цялото това продължително коленичене върху твърдия каменен под отиде на вятъра.

— Не, просто реших да се отбия — отвърнах неопределено.

— Ела да пийнем по чашка шери — предложи ми той. — Тъкмо ще видиш колко добре стои пътническото одеяло върху дивана във всекидневната ми.

Ала аз му отвърнах, че трябва да говоря с госпожица Марси, и забързах след нея. Истинската причина за слизането ми в селото бе тъкмо госпожица Марси.

Тя премина директно към въпроса, който бях намислила да обсъждам с нея.

— Колко се радвам за Стивън! — възкликна веднага госпожица Марси, щом се изпречих пред погледа й. — Да спечели пет гвинеи само за един ден — всъщност почти шест, ако успее да спести колкото се може повече от пътните разходи! Колко мила жена трябва да е тази госпожа Фокскотън! Да се погрижи да му изпрати пари дори за такси!

Не научих нищо интересно. Стивън се отбил при нея, за да й поиска пътеводител на Лондон. В библиотеката нямало такъв, но госпожица Марси му помогнала със съвети. Когато я оставих и си тръгнах, тя продължаваше да се прехласва по прекрасния шанс, който му се бил отворил, и по благородната душа на госпожа Фокскотън. Госпожица Марси не е жена със съвременни възгледи — каквито сме ние двете с Топаз.

Късно вечерта Стивън се прибра.

— Е, как мина? — поинтересува се Топаз за мое огромно облекчение. Бях се зарекла, че за нищо на света няма да му задавам въпроси.

Стивън отвърна, че е хванал точния автобус и се е заблудил за малко из града, докато се опитвал да открие къщата, но само след няколко минути се ориентирал. Госпожа Фокскотън го закарала до гарата със собствената си кола и използвала случая дори да направи специална обиколка, за да му покаже Лондон.

— Беше много мила с мен — добави той. — Изглеждаше доста по-различно, отколкото по време на партито в Скотни и се държа като делова жена. Даже беше облечена в панталони, като мъж. Никога не сте виждали такъв огромен фотоапарат, с какъвто разполага тя.

Топаз го попита с какво е бил облечен по време на фотосеанса.

— С риза и джинси, които госпожата беше приготвила предварително. Но според нея дрехите изглеждали прекалено нови. Даде ми ги, като ми поръча да ходя с тях на работа — така при следващите снимки щели да са точно такива, каквито трябвало да бъдат.

— Значи пак ще ходиш?! — Опитах се да овладея гласа си.

— Да — отвърна кратко Стивън.

Госпожа Ф. К. щяла да изпрати да го вземат, когато успеела да си уреди свободна неделя — най-вероятно това щяло да стане след около месец. После ни описа статуите, сред които го снимала, и добави, че бил поканен да обядва с фотографката и съпруга й.

— Студиото се намира в задната част на къщата им — обясни Стивън. — Невероятна къща! Килимите са като дебел мъх, а подът на хола е покрит с черен мрамор. Господин Фокскотън ме помоли да ви припомня за него, госпожо Мортмейн, мадам.

След тези думи той тръгна да се измие, докато Топаз му приготви вечерята.

— Всичко е наред — каза ми тя, когато останахме насаме. — Явно погрешно съм преценила онази жена.

Стивън се върна в кухнята, продължихме разговора си и всичко отново си беше както преди. Той каза, че искал да ми купи някакъв подарък, но всички магазини били затворени, разбира се.

— Единственото, което успях да намеря, е този шоколад — взех го от една машина за готови закуски на гарата. Не вярвам да е някакъв по-специален вид.

Беше прекалено уморен, за да погълне повече от две-три хапки. Когато отиде да си легне, си го представих как влиза в своята малка, тъмна стаичка, а пред очите му играят картини от фотографското студио на госпожа Фокскотън и богатия й дом. Странно е, като си помисля, че Стивън е виждал неща, които аз още не съм — това го правеше някак независим и зрял.

На следващата сутрин изникна още нещо, върху което трябваше да помисля. Пристигнаха два колета за мен! От скарването ни с леля Милисънт никой не ми беше изпращал колети.

Не можех да повярвам на очите си, когато видях моето име, изписано върху пакетите. Отгоре се виждаха и фирмените знаци на два от магазините на Бонд стрийт. Нещата, които открих вътре, бяха направо невероятни. В първия пакет имаше огромна кръгла кутия с шоколадови бонбони, а във втория — специална тетрадка за водене на дневник, подвързана със светлосиня кожа и инкрустирана със злато. Страниците — двеста на брой, преброих ги — имаха позлатени ръбове, а на началната и крайната се виждаха сини и златни звездички. (Според Топаз тетрадката струва най-малко две гвинеи.) В нито един от двата пакета не открих картичка, но, разбира се, си спомнях, че Саймън ми беше обещал кутия с бонбони, ако му позволя да хвърли поглед на дневника ми. Предвидливо се беше погрижил и да има къде да пиша продължението му!

За Роуз нямаше нищо.

— Може да ми праща подаръци, защото ме смята за дете — казах на сестра ми. — Сигурно се страхува, че ако изпрати нещо за теб, ти ще откажеш да го приемеш.

— В такъв случай трябва да е голям песимист — с усмивка отвърна Роуз.

— Яж колкото си искаш — предложих щедро. — Ще ми върнеш жеста по-късно, като се сгодиш. Тогава ще получиш цяла дузина кутии с шоколадови бонбони.

Още не бяхме успели да се съвземем напълно от приятната изненада, когато колата на Котънови спря пред замъка. Вътре се виждаше само шофьорът. Донесе ни кутия с парникови цветя и бележка, с която Саймън канеше на следващия ден всички ни — включително Томас и Стивън — на обяд в Скотни. Кутията с цветята не беше адресирана до никого, а бележката бе за Топаз. Мащехата ни отбеляза, че Саймън е направил всичко точно както го изисква доброто възпитание. Тя върна отговор на поканата — приемахме да обядваме в Скотни, но за съжаление не беше сигурна дали Томас и Стивън ще могат да присъстват. Истината беше, че тя не искаше да отказва от тяхно име, без предварително да ги е попитала за мнението им. Томас, разбира се, настоя да отсъства един ден от училище и да дойде, а Стивън отвърна, че по-скоро би умрял, отколкото да се появи отново там.

Трябваше да опиша и второто ни посещение в Скотни — веднага след като то се състоя, но описанието на първи май доста ме изтощи. Сега, когато се връщам назад във времето, виждам главно зеленината на градината, в която прекарахме следобеда — защото бяхме поканени да останем и за следобедния чай. Партито бе изключително приятно и релаксиращо — не изпитах и грам притеснение, както при първото. (Все пак трябва да призная, че вечерното парти бе по-вълнуващо; то изпъква в съзнанието ми като ярко осветения център на някоя тъмна картина — светлина на свещи, лъскав паркет, мастилена нощ, надничаща през прозорците.) Госпожа Котън все още бе в Лондон, затова домакинстваше Саймън. Той се държеше сериозно, дори сковано и разговаряше главно с Топаз и баща ми. Беше изненадващо официален дори с Роуз. Аз обаче не мога да се оплача — отношението му към мен си беше същото. Нийл беше взел Томас под крилото си — докато бяхме на масата, непрекъснато го окуражаваше да се тъпче, а после двамата се отправиха към корта в градината за партия тенис. Нийл покани Роуз и мен да се включим в играта, но сестра ми отказа, защото не бе тренирала, откакто напусна училище. Двете с нея решихме да пообиколим наоколо и скоро се озовахме в най-голямата оранжерия на имението. Беше прекрасно да усещаме тежкия топъл въздух, наситен със землист аромат. Имахме чувството, че сме в някакъв само наш свят, напълно отделен от този на останалите.

— О, Касандра, то наистина ще се случи, нали? — възкликна внезапно сестра ми. По лицето й се бе изписало същото изражение, както в навечерието на всяка Коледа, когато окачваме чорапите си над камината.

— Сигурна ли си, че го искаш? — попитах, а после осъзнах, че въпросът ми беше безсмислен — повече от очевидно бе, че Роуз е твърдо решена да го стори.

За моя голяма изненада обаче тя дълго мисли, преди да ми отговори, а очите й не се отместваха от Саймън, който седеше в другия край на градината и разговаряше с татко и Топаз.

— Да, напълно съм сигурна — рече най-сетне тя, а гласът й прозвуча някак рязко. — До този момент всичко ми изглеждаше като приказка, която сама си измислям. Сега обаче я изживявам наистина. Трябва да се случи. Ще стане.

— Ами и на мен ми се струва, че ще стане — казах й. Бях искрена, но, от друга страна, оранжериите винаги ме зареждаха с някакво чувство на очакване.

Нийл настоя Томас да вземе още един пушен бут, а към него добави и шест бурканчета сладко. Татко запротестира, но колкото от кумова срама — настроението му бе превъзходно. Зае цял куп книги от Саймън и веднага щом се прибрахме вкъщи, се оттегли с тях в стаичката си.

Следващото вълнуващо преживяване бе пикникът, който организираха Саймън и Нийл. Двамата Котънови ни навестиха съвсем неочаквано. Татко отново бе отишъл в Лондон (без да ни дава каквито и да било обяснения), а Топаз си намери някакво извинение и остана у дома, така че присъствахме само Роуз и аз. Качихме се в колата и отидохме до морето. Не беше типичен английски пикник, защото Нийл приготви пържоли на открит огън — това се наричало „барбекю“, както ни осведомиха. Пържолите бяха препечени отвън и полусурови отвътре, но цялото преживяване бе абсолютно романтично. В този ден Саймън изглеждаше по-млад и по американец от всякога. Двамата с Нийл се впуснаха в спомени за пикника, който си организирали като малки момчета — още преди родителите им да се разделят. Предполагам, че им предстоят дълги дни на повторно взаимно опознаване, но съм готова да се закълна, че Нийл е силно привързан към брат си. Що се отнася до Саймън — трудно е да се каже, — той е много по-прикрит и резервиран. И двамата са еднакво мили, но Нийл е по-открит и по-непосредствен. Въпросния ден се държа добре дори с Роуз — е, поне през по-голямата част от времето, но не виждам кой не би се държал мило с нея, при положение че тя се представяше в най-добрата си светлина. Може би морето и мирисът на печени на жар пържоли бяха причината сестра ми да се отпусне и да се превърне в предишната лъчезарна личност, която познавах. Тя се смееше, лудуваше и дори се спусна по корем надолу по една пясъчна дюна. Не се изкъпахме в морето, защото не се бяхме сетили да си вземем бански костюми, но не беше голям пропуск, тъй като водата и без това бе леденостудена.

Беше очевидно, че Саймън е във възторг от сестра ми.

Късно следобед, докато Роуз бе във вихъра си, Саймън се обърна към брат си и го попита:

— Виждал ли си някога такава промяна у някоя девойка?

— Не, но признавам, че е към добро — отвърна Нийл. Усмихна се на Роуз, а тя му отговори със смешна муцунка. В този момент бях сигурна, че двамата наистина изпитваха приятелски чувства един към друг.

— А ти смяташ ли, че съм се променила към добро? — обърна се Роуз към Саймън.

— Чудя се. Дали да не кажем, че тази Роуз, която виждаме днес, е идеална за морския бряг и слънчевата светлина, а другата Роуз е перфектна за блеснали полилеи и вечерни партита? И може би трябва да добавим, че най-хубавото от всичко е да открием, че Роуз има не едно, а няколко лица?

Беше вперил своите очи право в нейните, докато говореше. Сестра ми устоя на погледа му. Но този път тя не го гледаше както по време на вечерята в Скотни Хол — сега в очите й нямаше и следа от флирт, бяха широко отворени и открити, и много трогателни. След кратко мълчание тя се усмихна сладко и каза:

— Благодаря ти, Саймън.

— Време е да си тръгваме — рече Нийл.

Мина ми през ума, че и той като мен е усетил важността на този момент и нарочно го прекратява. По обратния път Нийл се заяждаше с Роуз както обикновено, а тя просто го игнорираше. Беше жалко, като се имаше предвид колко добре се бяха държали един към друг по време на пикника.

Шофираше Саймън. Роуз седеше на предната седалка до него. Не разговаряха много — Саймън много внимава, когато кара. На мен ми беше забавно да седя до Нийл. Той ми разказа редица интересни неща за живота в Америка. Струва ми се, че там хората си прекарват чудесно, особено момичетата.

— Роуз и аз сигурно изглеждаме много задръстени в сравнение с американките — подметнах.

— Е, едва ли бих ви нарекъл задръстени — засмя се Нийл. — Дори мадам, с нейните вечни физиономии, не е такава — добави той, кимайки по посока на сестра ми. — Не, никога не бих нарекъл някой от вашето семейство задръстен или неоригинален, но… О! Предполагам, че официалността е дори във въздуха, който дишате тук. Чак и селата в Англия сякаш се придържат към някакъв протокол. Дори и ти самата не правиш изключение, въпреки че си толкова сладка.

Попитах го какво точно разбира под „официалност“. Нийл се затрудни да намери точните думи, с които да ми обясни, но схванах, че в понятието се включват резервираността и „някаква непроницаемост“.

— Не че това има съществено значение, разбира се — побърза да добави той. — Англичаните са голяма работа.

Ето какво най-много харесвам у Нийл — шегува се по адрес на добрата стара Англия, но винаги внимава да не засегне чувствата на англичаните.

После отново заговорихме за Америка и той ми разказа за едно свое пътешествие с кола от Калифорния до Ню Йорк. Разстоянието, което пропътувал, било към четири хиляди километра. Пристигал в някое малко градче по залез-слънце и подминавал жилищните квартали, потънали в зеленина — с клонести дървета и тучни поляни. Описа ми къщи без огради помежду им, както и местни жители, насядали по терасите пред домовете си на фона на светналите прозорци. После минавал през централната улица, пълна с магазини и неонови реклами, святкащи на фона на тъмното синьо небе. Трябва да призная, че никога преди не бях възприемала неоновите светлини като нещо особено романтично, но когато Нийл говореше за тях, те ми изглеждаха точно такива. Хотелите трябва да са прекрасни — дори и в малките градчета имало поне по един хотел, предлагащ стаи със самостоятелна баня, а всеки пътник би могъл да се нахрани до насита в места, наречени кафетерии. Разказа ми каква е природата във всеки един от щатите, през които минавал — оранжевите горички на Калифорния, кактусите в пустинята и огромния равен Тексас, старите градове на юг, където от дърветата висели фъндъци сиво-зелен мъх — това описание особено ми хареса. Докато пътувал, сезоните сякаш се сменяли пред очите му — тръгнал от Калифорния с нейното оранжево лято, а бил посрещнат от ледения зимен вятър на Ню Йорк.

Нийл твърдеше, че подобно пътуване ти дава възможност да почувстваш Америка изцяло. Неговият разказ ме накара да си представя този огромен континент по-живо, отколкото го бях правила някога с помощта на всички книги, които бях чела, и всички снимки, които бях видяла. Америка бе така дълбоко проникнала в него, че когато минавахме през някое селце и Нийл възкликваше: „Да, много е красиво!“, той всъщност виждаше Америка и си мислеше за Америка. Признах му, че и аз се опитвам да „видя“ неговата страна. Ако е възможно да прочетеш мислите на другиго чрез телепатия, защо тогава да не можеш да видиш и гледките, които рисува съзнанието на този друг човек?

— Да се концентрираме тогава — каза Нийл и хвана ръката ми под одеялото, което бяхме наметнали върху коленете си. Затворихме очи и се концентрирахме възможно най-силно. Мисля, че онова, което видях, бяха картини, нарисувани от повлияното от разказите му мое въображение, но същевременно се усетих волна и свободна. Когато отворих очи, полята и храстите, и дори небето изглеждаха толкова близко, че сякаш ме притискаха. Когато споделих това с Нийл, той ме погледна озадачено и каза, че точно такова усещане имал през цялото време, откакто бил пристигнал в Англия.

Дори след като престанахме да се концентрираме, той продължи да държи ръката ми, но не мисля, че в това имаше някакъв скрит смисъл. По-скоро ми се струва, че е типично американски навик. Като цяло жестът беше чисто приятелски и ме караше да се чувствам комфортно, макар от време на време през тялото ми да пробягваше някаква особена тръпка.

Пристигнахме в замъка по тъмно. Поканихме двамата братя да влязат, но те отвърнаха, че трябвало да се прибират, защото очаквали госпожа Котън да се върне същата тази вечер.

Татко се прибра, докато разказвах на Топаз как е минал денят ни. (Не отрони нито дума за това какво е правил и как е прекарал в Лондон.) Пътувал в едно купе с госпожа Котън и я поканил на вечеря следващата събота — заедно със Саймън и Нийл, разбира се. За пръв път видях Топаз истински ядосана.

— Как можа, Мортмейн?! — почти изкрещя тя. — С какво ще ги нахраним? И на какво ще им сервираме яденето? Много добре знаеш, че трапезарията е празна.

— О, ще им предложим омлет с шунка в кухнята — отвърна равнодушно баща ми. — Едва ли ще имат нещо против. Смятам, че бутът, който ни подариха, е достатъчно голям, за да има и за тях.

Загледахме го втренчено, обзети от пълно отчаяние. Добре, че Роуз не беше при нас, защото със сигурност щеше да хвърли нещо по него — той изглеждаше вбесяващо арогантен. Но после изведнъж омекна.

— Просто чувствах, че… трябваше… — Цялата неуместна храброст бе изчезнала от гласа му. — Тя ни покани на вечеря в Скотни другата седмица и аз… Мили боже, имам чувството, че напълно съм изкуфял — съвсем забравих, че нямаме мебели. Не можете ли да измислите нещо?

Татко погледна умолително към Топаз. Не понасям, когато започне да се самоунижава — прилича ми на лъв, който присяда на задните си лапи и очаква някой да благоволи да му подхвърли парче месо (не че някога съм виждала лъв в подобно положение). Топаз внезапно смекчи яростта си.

— Не се тревожи, все ще се справим някак си. В известен смисъл дори е забавно — един вид предизвикателство… — Опитваше се да използва най-нежния си контраалт, но гласът й потрепваше. Изпитах желание да я прегърна.

— Да отидем да хвърлим един поглед на трапезарията — прошепна в ухото ми тя, докато татко дояждаше вечерята си.

Взехме по една свещ и тръгнахме натам. Не знам на какво се беше надявала Топаз, но така и не го открихме — във всекидневната нямаше друго, освен празно пространство. Бяхме продали дори и килима, заедно с всичките мебели.

— От капака на рояла би излязла оригинална маса — отбеляза замислено Топаз.

— Да, а татко ще изрисува клавиши върху него, така ли? — засмях се.

— Не може ли да седнем върху възглавници на пода? Със сигурност няма да съберем достатъчно столове.

— И възглавниците не са достатъчно. Разполагаме единствено с достатъчно под.

Разсмяхме се така, че чак восъкът от свещите закапа върху дланите ни, и ни стана по-добре.

Накрая Топаз накара Стивън да откачи вратичката на кокошарника и да я закрепи върху две дървени магарета. Сложихме новата си маса до пейката под прозореца, където можеха да седнат трима души. Решихме да изработим покривка от сивите брокатени завеси в хола — стана невероятна, макар свързващият ръб да личеше малко и краищата й да опираха в краката ни. Сребърните ни прибори, финият китайски порцелан и кристалните чаши отдавна бяха напуснали дома ни, но викарият ни даде назаем неговите, като добави и един сребърен свещник. Разбира се, поканихме и него на въпросната вечеря. Той пристигна рано, седна в кухнята и се зае да излъсква сребърните прибори, докато ние се обличахме. (Роуз облече черната рокля на Топаз — в нея сестра ми изглеждаше направо невероятна.)

Менюто ни бе:

Бульон (приготвен от костта на пушения бут).

Пилешко варено и задушена шунка.

Праскови със сметана (Котънови изпратиха прасковите съвсем навреме).

За мезе: мус с подправки и шунка.

Топаз сама приготви всичко, а Айви Стебинс се съгласи да ни сервира. Стивън и Томас й помагаха. Нямаше никакви фалове, като изключим това, че Айви не спираше да се втренчва в брадата на Саймън. По-късно ми каза, че през цялото време я побивали тръпки.

Госпожа Котън, както винаги, говореше, без да спре, но се държеше много мило с всички. Мисля, че именно тя ни накара да повярваме, че вечерята е преминала с голям успех. Американците се адаптират без проблем — Нийл и Саймън помогнаха при миенето на съдовете. (Наричат го „справяне с посудата“.) Аз лично бих предпочела те да не се включват в разчистването, защото нашата кухня ни най-малко няма американски вид. Вътре беше ужасно разхвърляно. Томас беше сложил всички използвани чинии на пода, за да могат Елоиз и Абелард да ги оближат — глупаво хрумване, като се има предвид, че пилешките кости са твърде дребни и съответно — опасни за животните.

Айви миеше съдовете, а ние ги подсушавахме. После Стивън закара Айви у тях. Тя е на същата възраст като мен, но е едра и много красива. Несъмнено е хвърлила око на Стивън — преди не го бях забелязала, но тази вечер ми направи впечатление. Предполагам, че за него ще е голям късмет, ако се ожени за Айви, защото тя е единственото дете на Стебинсови и след време ще наследи фермата. Зачудих се дали няма да я целуне пред вратата им. Дали изобщо някога беше целувал момиче? Част от мислите ми бягаха към Стивън, но като цяло вниманието ми бе насочено към Котънови. Нийл седеше на масата в кухнята и галеше Ейб, който направо бе примрял от удоволствие. Саймън кръстосваше напред-назад и проверяваше как е свършена работата. Изведнъж си спомних за онази първа вечер, в която се запознахме с тях. Надявах се, че Роуз е забравила за сянката на Саймън, очертана върху стената — аз самата почти бях престанала да мисля за това. У Саймън със сигурност няма нищо, което да накара човек да го свърже с дявола.

След като приключихме с разчистването на трапезарията, преминахме към най-вълнуващата част от вечерта.

Започна се с това, че Саймън попита дали можем да ги разведем из замъка: очаквах тази негова молба и предварително се бях погрижила спалните да бъдат идеално изчистени и оправени.

— Запали газената лампа, Томас, после ще се качим на крепостната стена — казах. Чувствах, че колкото по-романтична изглежда вечерта, толкова по-добре ще бъде за Роуз. — Ще започнем от хола.

Прекосихме всекидневната, където продължаваха да седят останалите. Татко и госпожа Котън разговаряха, Топаз слушаше, а очите на викария бяха неестествено отворени, което ми подсказваше, че е изпаднал в полудрямка. Когато нашата групичка се появи, той се поразсъни и ни даде да разберем, че с най-голямо удоволствие би се присъединил към нас, но аз не го окуражих — целта ми беше да останем възможно по-малко.

— Първо ще отидем до къщичката на вратаря, точно над централната порта — каза Роуз, когато влязохме в хола, и бързо се озова пред входната врата. Стана ми ясно, че иска да избегне повторното отиване в трапезарията. Аз лично смятах, че празнотата в трапезарията е много по-привлекателна от мебелировката в спалните ни.

Докато прекосявахме двора, Саймън погледна към могилата с кулата Белмот и възкликна:

— Вижте колко мрачна и висока изглежда кулата на фона на звездното небе!

Усещах, че се настройва на романтична вълна. Беше прелестна вечер с топъл и нежен ветрец — о, невероятно подходяща за замисъла ми нощ!

Винаги, когато се качвам по стълбите, водещи към стаичките над портата, се сещам за мига, в който за пръв път видях замъка и за начина, по който Роуз ме побутваше отзад, докато налучквах с крака изронените каменни стъпала. Този далечен детски спомен ме изпълни с нежност към сестра ми и намерението ми да направя за нея най-доброто, на което бях способна, се усили още повече. Следвахме светлината на газената лампа. Саймън не спираше да се възхищава на извитото стълбище, а аз се ядосвах, че не насочва вниманието си към сестра ми.

— Невероятно! — възкликна за пореден път той, когато най-сетне се озовахме върху крепостната стена. Никога преди не се бях качвала тук в толкова късен час, беше наистина вълнуващо. Не че можехме да видим друго, освен звездите и трепкащите светлини на Годсенд. Въпреки това усещането бе неповторимо — сякаш нощта бе слязла ниско над нас и ни прегръщаше.

Томас закачи лампата на бойницата и пламъкът озари косата и лицето на Роуз — само това се виждаше от нея, защото черната й рокля се сливаше с тъмнината. Ветрецът подухна и пелерината й от лек шифон погали лицето на Саймън.

— Сякаш усетих крилете на нощта — засмя се той.

Контрастът между него и сестра ми беше поразителен — тя изглеждаше безплътна и светла, той — тъмен и загадъчен. Колкото и да се напъвах да измисля някакъв начин да ги оставя насаме, не успях — все пак човешкото въображение си има граници.

След малко тръгнахме по протежението на стените — Нийл искаше да направи пълна обиколка и да научи всичко за отбранителната система на средновековните замъци. Роуз се спъна в дългите поли на роклята си още след първите няколко крачки и Саймън посегна да я подкрепи, след което повече не пусна ръката й, докато не преодоляхме стъпалата на кулата, отвеждаща в банята, така че все пак времето не беше изгубено напразно.

Оставихме Томас да показва банята — чух как Нийл избухна в смях при вида на замъка Уиндзор, закачен над тоалетното казанче. Двете с Роуз избързахме напред, за да запалим свещи в спалните.

— Не можеш ли да намериш някакъв начин аз и Саймън да останем сами? — прошепна ми тя.

Казах й, че от вечерята насам се мъча да измисля нещо, но без успех.

— Много е трудно. Не можеш ли да го подмамиш да се усамотите някъде?

Тя отвърна, че изостанала назад, когато сме излизали от къщичката на вратаря, но Саймън не уловил сигнала й.

— Той само каза: „Томас, не бързай толкова, защото Роуз не вижда добре“. И аз трябваше да ускоря крачка.

— Не се притеснявай, кълна се, че ще измисля нещо — казах аз.

Чухме мъжете да прекосяват площадката към коридора.

— Кой спи в леглото с балдахина? — попита Саймън, когато влязоха в нашата спалня.

— Роуз — бързо отвърнах, макар тази седмица да бе мой ред да ползвам големия креват. Къде-къде по-романтично беше за Саймън да си представя сестра ми под балдахина, отколкото в тясното легло с табли от ковано желязо. После той посегна и отвори вратата към нашата кула и беше възхитен да види розовата рокля на Роуз, окачена в кръглото помещение — тя държеше роклята си там, защото гардеробът ни е прекалено малък и воланите биха се измачкали.

— О, като си помисля само, че някой закача дрехите си в шестстотингодишна кула! — възкликна той.

Нийл преметна ръка около раменете на госпожица Блосъм и заяви, че тя е точно от типа жени, които харесва, после отиде до прозореца и се надвеси над защитния ров. Изведнъж ме осени прекрасна идея.

— Какво ще кажеш да се изкъпем? — предложих.

— С удоволствие — с готовност се съгласи той.

— Какво? Ще се къпете през нощта? — Томас ме гледаше с ококорени от почуда очи.

— Да, ще бъде забавно. — Слава богу, че брат ми успя да забележи лекото ми намигване и престана да се блещи. — Дай на Нийл твоите бански гащета — страхувам се, че имаме само един чифт, Саймън, но ти можеш да ги ползваш после. Роуз не бива да се къпе, защото лесно настива. (Боже, прости ми тази лъжа! Роуз е здрава като кобила — точно аз съм тази, която започва да киха от нищо.)

— Ще ви гледаме през прозореца — каза Саймън.

Извадих банския си костюм, а после хукнах към стаята на Томас. Брат ми крещеше, че не може да открие шортите си — за една инфарктна частица от секундата ми мина през ума, че може да ги е забравил в училище.

— Каква е играта? — прошепна ми той, щом се озовах при него. — Не знаеш ли, че водата е ледена?

Знаех, разбира се. Никога не се къпем в защитния ров преди края на юли или началото на август — след което обикновено съжаляваме, че сме го сторили.

— По-късно ще ти обясня — отвърнах. — Да не си посмял да започнеш да разубеждаваш Нийл.

Най-накрая успях да намеря шортите — брат ми беше запушил с тях дупката към комина, за да не му духа. Добре, че бяха черни на цвят.

— По-добре да се преобуеш в банята — казах на Нийл — и да слезеш през кулата. Покажи му как да стигне обратно дотам, Томас, а после остани да ни светиш с лампата. Ще се срещнем при рова, Нийл.

Подадох му шортите и хукнах да се преоблека. Докато тичах към съседната стая, чух Саймън да вика подире ми:

— Приятно къпане!

Двамата с Роуз седяха до прозореца и изглеждаха много доволни.

Още докато се преобличах, осъзнах на каква лудост щях да се подложа — самата мисъл за студената вода ме караше да потръпвам от ужас. Заслизах към кухнята, облечена само в банския си костюм, и се чувствах като ескимос, поел към ледения ад.

Нямах никакво намерение да се показвам на възрастните — банският ми беше твърде умалял, затова минах през руините в задната част на кухнята. Точно зад тях има едно мостче, което отвежда към полето. Седнах на него, като се стараех да не докосвам водата със стъпала. Нийл не беше слязъл — луната се издигаше високо и ми помагаше да видя целия ров. Снопове лунна светлина пресичаха ливадата и гледката бе толкова неземна, че аз напълно забравих страха си от студеното. Колко различна може да бъде луната! Понякога е бяла, друг път — златиста, трети път — сребриста, като тази вечер.

Водата в рова беше тъмна, но със златни и сребърни отблясъци. Среброто идваше от луната, а златото — от осветените прозорци на замъка. После се появи Томас, понесъл газената лампа в ръка, и нов златен поток се вля във водата. Веднага след брат ми се появи и Нийл, изглеждаше много висок в черните плувни гащета.

— Къде си, Касандра? — извика той.

Отвърнах високо, че идвам, после топнах пръстите си във водата, за да свикна с най-лошото. Беше още по-студено, отколкото бях предполагала, и намерението ми да се хвърля смело в рова и да стигна с плуване до Нийл моментално се изпари. Така че поех през зелените жита, потръпвайки от хладния им допир, после седнах на отсрещния бряг и подхванах интелигентен разговор. Освен че се страхувах да се потопя в ледения ад, под краката си чак усещах, че трябва да удължа разговора ни колкото се може повече, за да дам достатъчно време на Роуз — знаех, че още щом се потопим във водата, ще се озовем обратно на брега.

Заговорих за красотата на нощта. Разказах му забавната история за опита ми да преплувам рова, седнала в плетен кош за дрехи, след като за пръв път бях прочела за примитивните лодки от преплетени върбови клонки. После се прехвърлих на добре изпитаната тема за Америка, но той ме прекъсна с думите:

— Предполагам, че нарочно го усукваш, за да отложиш момента на потапянето си във водата. Аз обаче смятам вече да влизам. Достатъчно дълбоко ли е за гмуркане?

Отвърнах, че да, стига да внимава.

— Гледай да не затънеш в тинята на дъното — предупреди го Томас.

Нийл колебливо се гмурна, после почти веднага показа глава на повърхността и извика:

— Боже, тук наистина е студено! Невероятно, като се има предвид какъв топъл ден беше днес.

— Чудя се дали изобщо да влизам — рекох аз. — Доста ядох и стомахът ми тежи.

— Няма да се измъкнеш с подобни оправдания — каза Нийл. — Идеята беше твоя. Или влизай, или ще те бутна насила. Хей, вярно, че водата е студена, но се понася.

Заговорих мислено с Бога: „Моля те, Боже, помогни ми! Правя го заради сестра си. Затопли водата поне мъничко“. Но, разбира се, знаех, че молбата ми няма да бъде изпълнена. Последната ми мисъл, преди да скоча, бе, че краят ми наближава.

Беше истинска агония — все едно че ме деряха с ледени ножове. Заплувах с бясна скорост, неуспешно опитвайки се да убедя сама себе си, че скоро ще се почувствам по-добре, че ще ми стане по-топло. Нийл плуваше редом с мен. Сигурно съм изглеждала твърде мрачна, защото по едно време той попита:

— Добре ли си?

— Почти — едва успях да продумам и се изтеглих върху малкото дървено мостче, откъдето първоначално бях тръгнала.

— Веднага се връщай във водата и не спирай да плуваш! — заповяда ми той. — В противен случай бягай вкъщи и се преоблечи. О, хайде де! Ще видиш, че ще свикнеш.

Отново се спуснах във водата — този път като че ли не беше толкова зле. Когато доплувахме под прозорците на всекидневната, вече бях почнала истински да се забавлявам. Топаз и викарият, застанали в жълтия правоъгълник на прозореца, ни наблюдаваха с интерес. На прозореца над тях обаче нямаше никой — Роуз и Саймън бяха изчезнали. Надявах се, че бяха прекалено погълнати един от друг, за да имат време да погледнат навън. Приближихме до стъпалата на ъгловата кула. Томас беше изчезнал. Молех се да не му е скимнало да отиде при Роуз и Саймън.

Когато завихме към предната част на замъка, изведнъж потънахме в тъмнина — нямаше светещи прозорци, нито газени лампи, които да очертават пътя ни, единственият ни помощник беше луната. Заплувахме по гръб — така ни беше по-лесно да виждаме тъмните крепостни стени — никога преди не ми се бяха виждали толкова високи, както тази вечер. Леките вълнички се разбиваха с плясък в стените и от тях се носеше специфичният мирис — като при приближаваща буря през летен ден, примесен с този на загнили водорасли. Попитах Нийл как би описал тази миризма, но той кратко отвърна:

— О, предполагам, че мирише просто на влажни камъни.

Стори ми се, че му се ще да мисли за нещо друго — за вряло олио, изсипвано върху главите ни от бойните кули например. Всичко, свързано с отбранителните функции на замъка, му беше адски интересно. Когато се изравнихме с къщичката на вратаря над главната порта, той ме попита как действа механизмът на подвижния мост и се разочарова, като разбра, че не е от онези, които се вдигат и спускат. Наричаме го „подвижния мост“ само за да го различаваме от моста на Белмот. После Нийл поиска да разбере какво е довело до разрушението на част от стените и много се ядоса на пуританите на Кромуел, когато му казах, че точно те са свършили тази работа.

— Срамота! — възкликна той, без да откъсва поглед от високата купчина камъни. Отбелязах, че за първи път го виждам да се вълнува във връзка с нещо старо.

— О, причината, поради която харесвам това място, е не защото е старо — отвърна Нийл. — Просто все ми се струва, че навремето тук е било голям купон!

Гмурнахме се под моста на Белмот и се озовахме от южната страна на могилата. Тук няма руини, градината се спуска директно до водата. Във въздуха се носеше омайващият аромат на цъфнал шибой. Казах си, че никога преди не съм виждала цветя да растат точно над главата ми — беше приятна промяна да съзираш първо стъблата на цветята, после долната част на самия цвят.

Чувствах се уморена, затова отново се отпуснах по гръб и се оставих на течението. Нийл направи същото. Звездите трепкаха в небето над нас, а откъм всекидневната се разнесе звукът на пианото — викарият свиреше „Водна сюита“ на Хендел. Предполагам, че я бе избрал специално заради нас. Много мило от негова страна, наистина. Как ми се щеше да можех да прекарам часове така — легнала по гръб във водата, унесено заслушана в звуците на пианото, но отново ми стана студено и се наложи да се върна към бързото темпо на плуване.

— Вече направихме пълен кръг около замъка — казах на Нийл, когато отново стигнахме до малкото дървено мостче. — Сега наистина трябва да си почина.

Той ми помогна да изляза на брега и двамата заскачахме по натъркаляните по земята камъни към задната част на къщата. Седнахме, облегнали гръб на стената на кухнята. Слънцето я беше напекло през деня и сега тухлите излъчваха благословена топлина. Луната ни осветяваше изцяло. По главата и раменете на Нийл се виждаха парченца от наситенозелени водорасли — изглеждаше прекрасен.

Помислих си, че цялото това плуване около шестстотингодишния замък под снопове лунна светлина, музика и мирис на разцъфнал шибой наистина бе допринесло за създаването на една особено романтична ситуация. Колко жалко, че двамата с Нийл не бяхме влюбени един в друг. Зачудих се дали не трябваше да накарам Роуз и Саймън да поплуват вместо нас, но после реших, че студената вода е все пак убиец на чувствата, защото, когато Нийл ме прегърна през раменете, усещането не бе дори наполовина толкова вълнуващо, колкото когато бе държал ръката ми под пътническото одеяло на връщане от пикника. Не знам, може би нещата щяха да се променят към по-добро, ако бяхме разполагали с достатъчно време, но в следващата минута чух Топаз да вика името ми — нямах представа къде е, докато не видях светлината на газената лампа на Томас на моста на Белмот. После чух силния глас на баща ми — уведомяваше ме, че отиват да разведат викария и госпожа Котън из могилата и старата кула.

— Внимавай да не настинеш! — достигна до мен предупреждението на Топаз.

Нийл отвърна:

— Веднага ще я изпратя да се преоблече, госпожо Мортмейн.

— Но на мен не ми е студено! — опитах се да възразя.

Страхувах се, че времето може да не е било достатъчно за Роуз.

— О, напротив, студено ти е. Цялата трепериш. Аз също. — Нийл свали ръка от раменете ми и се надигна. — Хайде, ставай. Откъде да си вземем сухи хавлии?

Никога такъв обикновен въпрос не ме е удрял право в слънчевия сплит, сега обаче се случи точно това. Хавлии! С толкова малко хавлиени кърпи разполагаме, че в дните, в които перем, просто се отърсваме от водата и изчакваме да изсъхнем.

— Ей сега ще ти донеса една — отвърнах безгрижно, после бавно поех към вътрешността на къщата, за да имам време да измисля спасителен план. Знаех, че в банята има две розови хавлиени кърпи за гости — така им викахме, макар да бяха минали покрай хавлиените кърпи! Всъщност ставаше дума за две миниатюрни салфетки за сервиране на чай, любезно заети ни от госпожица Марси. Нима можех да предложа това на един огромен мокър мъж? Не, разбира се. После изведнъж ми просветна.

Когато стигнахме до задния вход, казах:

— Влез в кухнята — ще се посгрееш на огъня, докато ти донеса кърпа.

— Но дрехите ми са в банята… — започна Нийл.

Вече тичах нагоре по стълбите, викайки през рамо:

— И тях ще ти донеса.

Бях решила да му дам моята кърпа или тази на Роуз — зависи коя от двете щеше да се окаже по-суха. Щях да я сгъна така, че да изглежда като прана, после да се върна при Нийл, притискайки я към гърдите си, и да му се извиня, че без да искам, съм я намокрила. Нямаше да се наложи да прекъсваме усамотяването на Роуз със Саймън, защото и двете кърпи бяха в кръглото фоайе, където висеше роклята на сестра ми — бях ги захвърлила там, докато оправях набързо спалните в чест на посещението на Котънови. Имах намерение да се преоблека със светкавична скорост по същото време, по което се преобличаше и Нийл, а после да седна при него в кухнята и да го задържа със сладки приказки колкото е възможно по-дълго.

Отворих вратата към кръглото фоайе изключително тихо и пристъпих вътре. Понеже беше много тъмно, се придвижвах почти на четири крака. По едно време се оплетох в роклята на Роуз, но щом се освободих, забелязах ивица светлина изпод вратата на нашата спалня. Знаех, че хавлиите са само на една ръка разстояние оттам. Протегнах ръка и започнах да опипвам пода.

И тогава чух гласа на Саймън иззад вратата:

— Роуз, ще се омъжиш ли за мен?

Замръзнах на мястото си. Не смеех дори да дишам от страх да не усетят, че съм наблизо. Аз, разбира се, очаквах Роуз веднага да отвърне: „Да!“, но тя не го направи. За около десет секунди се възцари гробно, наситено с напрежение мълчание, после сестра ми отчетливо произнесе:

— Моля те, Саймън, целуни ме.

Нова пауза, доста продължителна, през която си казвах, че не бих искала първата ми целувка да бъде с мъж с брада, и се чудех дали Нийл щеше да ме целуне, ако Топаз не се беше развикала. После Роуз отново проговори — с този неин развълнуван, накъсан гласец, който познавах толкова добре:

— Да, Саймън, моля те.

Двамата отново притихнаха. Грабнах едната хавлия — другата не успях да открия — и на пръсти тръгнах към стълбите. Изведнъж се спрях. Дали нямаше да е по-разумно да вляза в стаята, в случай че… Не знаех какво точно имах предвид под „в случай че“ — със сигурност не си представях, че Саймън изведнъж може да промени намеренията си и да оттегли предложението си, нали? Единственото, в което бях сигурна, бе, че колкото по-скоро годежът им бъде официално обявен, толкова по-добре. Върнах се.

Бутнах вратата към спалнята. Заварих Роуз и Саймън прегърнати. Саймън бързо извърна глава към мен, после ми се усмихна.

Надявам се, че успях да отвърна на усмивката му. Надявам се също, че не съм изглеждала като ударена с мокър парцал по главата, както всъщност се чувствах. Защото в първия момент имах чувството, че мъжът, който държи сестра ми в обятията си, не е Саймън. Брадата му беше изчезнала!

— Имаш ли нещо против Роуз да се омъжи за мен? — попита ме той.

Изведнъж всички започнахме да приказваме в един глас. Прегърнах сестра си и стиснах ръката на Саймън.

— Мило дете, та ти си като ледена шушулка! — възкликна бъдещият ми зет. — Бързо свали този мокър бански.

— Първо трябва да занеса една кърпа на Нийл — отвърнах. — Както и дрехите му. — Тръгнах към банята, за да ги взема.

— Как ти се вижда Саймън без брада? Харесва ли ти? — извика подире ми Роуз.

Знаех, че трябваше да кажа нещо по въпроса, но ме беше срам да заговоря първа за това.

— Прекрасен е! — извиках.

Наистина ли? Разбира се, без брадата Саймън изглеждаше поне с десет години по-млад, освен това с удивление бях установила, че е невероятно красив. Но в същото време в изражението на лицето му имаше нещо беззащитно — той сякаш беше малко момче, а не зрелият мъж, когото познавах. О, брадичката му е волева, не това имах предвид. Просто ми се стори, че Саймън изглежда… объркан и безпомощен.

Как, за бога, сестра ми е успяла да го убеди да се обръсне? Предположих, че го е предизвикала. Трябва също така да добавя, че бях удивена, че се е съгласил да използва тъпия бръснач на баща ми и миниатюрния емайлиран леген, в който се миех аз. Някак си не се връзваше с образа на гордия и важен Саймън. (Но пък, както вече казах, предишният Саймън беше изчезнал заедно с брадата. Сега дори не можех да повярвам, че някога съм се страхувала от него. Не че промяната се дължеше само на липсата на брадата. Мисля, че за това допринасяше и осъзнаването на факта колко дълбоко е влюбен той в Роуз.)

Когато се върнах в кухнята, заварих Нийл до огъня. От банските му гащета се виеше пара.

— Вече си мислех, че си ме забравила — отбеляза той и ми се усмихна.

— Не е ли страхотно? — извиках. — Саймън и Роуз се сгодиха!

Усмивката му изчезна със скоростта на светлината.

— Не изглеждаш особено доволен — казах.

— Доволен?! — За секунда той просто стоеше неподвижно и ме гледаше втренчено, после издърпа хавлията от ръцете ми. — Разкарай се оттук и ме остави да се преоблека! — нареди ми с наистина груб тон.

Оставих дрехите му и тръгнах да излизам, после се спрях.

— Нийл… Моля те… Ще ми кажеш ли защо толкова мразиш Роуз? Забелязах го още от самото начало.

Нийл продължи методично да бърше раменете си.

— Не — отвърна той. — Не я мразя от самото начало. Трябва да ти кажа, че когато я видях за първи път, сестра ти много ми хареса.

— Но сега вече не мислиш така, нали? Защо?

Той спря да се бърше и ме погледна право в очите:

— Защото е сметкаджийка. Знаеш го много добре, Касандра.

— Не е вярно! — отвърнах. — Как смееш да твърдиш подобно нещо!

— Можеш ли с ръка на сърцето да кажеш, че тя не се жени за Саймън заради парите му?

— Разбира се, че мога! — Изрекох го с пълна убеденост — в онзи миг наистина го вярвах. След миг обаче почувствах как лицето ми почервенява, защото…

— Ти си проклета малка лъжкиня — рече Нийл. — А аз те мислех за такова добро и искрено хлапе! Нарочно ли ме заведе да плуваме?

Изведнъж ужасно се ядосах — на себе си и на Роуз.

— Да! — изкрещях. — И се радвам, че го направих. Роуз ми каза, че ти ще се намесиш, стига да можеш — просто защото искаш Саймън да се върне в Америка с теб! Гледай си твоята собствена работа, Нийл Котън!

— Разкарай се оттук! — избоботи той.

Изглеждаше толкова ядосан, че се уплаших да не ме фрасне. Хукнах към стълбите, но когато стигнах до най-горното стъпало, се спрях и заговорих с всичкото достойнство, на което бях способна:

— Ще те посъветвам да се овладееш, преди да се срещнеш с брат си.

После захлопнах вратата зад гърба си и пуснах резето — не можех да рискувам да го оставя да ме последва.

Една от положителните страни на гнева е, че загрява човек. Вече не ми беше толкова студено, но, така или иначе, трябваше да сменя мокрия си бански със сухи дрехи, затова отидох в стаята на Топаз. Привършвах с обличането, когато чух, че групичката, която се бе отправила към кулата Белмот, се връща. В съседната стая Саймън каза на Роуз:

— Да отидем и да им съобщим новината.

Побързах да се присъединя към тях и тримата заедно слязохме на долния етаж.

Срещнахме останалите в хола. Госпожа Котън бе застанала съвсем близо до запалената лампа, така че ясно виждах изражението на лицето й. Изненадата й беше огромна, когато видя, че брадата на Саймън я няма. Успя да изрече само едно:

— Саймън!…

След което той я прекъсна:

— Роуз прие да се омъжи за мен.

Тук долната челюст на госпожа Котън тотално увисна. Бях повече от сигурна, че разочарованието й е еднакво по сила с изненадата. Само след секунда обаче тя се овладя и успя да си придаде вид на много доволна. Целуна Роуз и Саймън, благодари на сестра ми, че е накарала сина й да се обръсне. Разцелува също мен и Топаз — дори си помислих, че ще целуне и баща ми! И през цялото това време думите не спираха да се леят от устата й! Веднъж бях споменала, че говорът й прилича на стена от слова, този път ми напомняше за боен кораб, вкарал в действие всичките си оръдия. Но госпожа Котън определено се държеше много мило. Колкото повече я опознава човек, толкова повече я харесва.

Нийл се появи по средата на поздравленията — със задоволство установих, че ризата му е ужасно измачкана. Никой не би допуснал, че само допреди няколко минути той е бълвал огън и жупел.

— Поздравления, Саймън — виждам, че брадата ти е изчезнала! Роуз, скъпа, сигурен съм, че се досещаш за всичко, което искам да ти пожелая.

Трябва да призная, че думите му ме вбесиха със своята двусмисленост, но Роуз, изглежда, не схвана подтекста им. Тя любезно му благодари и продължи да слуша възклицанията на госпожа Котън.

Викарият съобщи, че у тях има една бутилка шампанско, и Нийл веднага предложи да отидат да я вземат с колата — и даже има наглостта да ме покани да ги придружа. Отказах с възможно най-хладен тон, като същевременно внимавах да не будя подозрения.

Но по-късно, когато Котънови си тръгваха, той ме придърпа встрани и ме попита:

— Ще се сдобрим ли?

— Не съм сигурна, че горя от желание — рекох. — Ти ме нарече лъжкиня.

— Ами ако ти се извиня?

— Искаш да кажеш, че вече не ме мислиш за лъжкиня, така ли?

— Няма ли да се задоволиш с едно директно извинение?

Сигурно бих могла, но ако го сторех, това със сигурност нямаше да премахне подозренията от Роуз. Затова не казах нищо. Нийл продължи:

— Да предположим, че също така ти призная, че не те обвинявам за лъжата — ако изобщо си излъгала. И че ти се възхищавам за страстта, с която защитаваш сестра си. Не е необходимо да ми отвръщаш каквото и да било, но те моля, ако приемаш извинението ми, да ми стиснеш ръката.

Той плъзна длан в моята и я стисна. Отвърнах с леко стискане.

— Добре! — каза Нийл, после добави с най-сериозния тон, който някога съм го чувала да използва: — Касандра, не е заради това, че искам Саймън да се върне с мен в Америка. Честна дума. Разбира се, от егоистична гледна точка бих бил доволен, ако той го направи, но…

— Не биваше да го казвам — прекъснах го. — Мой ред е да ти поднеса извиненията си.

— Приемам ги. — Отново стисна дланта ми, после я пусна и тежко въздъхна. — О, може би съм си създал напълно погрешно впечатление за Роуз, може би тя наистина е влюбена в него. Защо не? Всяко момиче на нейно място би хлътнало по Саймън, предполагам.

Аз пък си помислих, че предположенията му са погрешни — на мен ми се струваше, че много момичета няма да се почувстват привлечени от Саймън, въпреки благия му характер, но същите тези момичета със сигурност биха си паднали по Нийл. Лунната светлина озаряваше светлата му коса, която изглеждаше по-къдрава от обикновено. Казах му, че в къдриците му все още има остатъци от водорасли, при което той се засмя и възкликна:

— Това беше едно дяволски добро къпане!

После госпожа Котън извика:

— Хайде свършвайте, вие двамата.

След като те потеглиха, нощта сякаш изведнъж замря в тишина. Мисля, че всички бяхме малко смутени. Когато влязохме вътре, татко се обърна към Роуз:

— Е, щастлива ли си сега, скъпа?

— Да, много! — отвърна Роуз малко рязко. — Но съм ужасно уморена. Отивам да си легна.

— На всички ни е време за сън — заяви Топаз. — Ако почнем да мием чашите, ще събудим Стивън, затова по-добре да ги оставим за утре.

Стивън не спеше, въпреки че се беше върнал преди доста време. Стори ми се, че доста се беше забавил, докато изпращаше Айви. Поканих го да дойде и да пийне чаша шампанско за здравето на Роуз, но той отказа. Когато му съобщих за годежа, по устните му плъзна странна усмивка.

— Ами няма да казвам нищо по въпроса — рече и отиде да спи. Един Господ знае какво имаше предвид.

Имах предчувствие, че е целунал Айви.

Нямах търпение да накарам Роуз да се разприказва, но знаех, че тя няма да обели нито дума, докато стъпките между банята и спалните не утихнат. Тази вечер татко и Томас ми се видяха ужасно бавни с вечерния си тоалет. Когато най-сетне всички се затвориха в стаите си, Роуз стана и провери дали вратите са плътно затворени, после скокна в леглото си и духна свещта.

— Е? — рекох подканящо.

Тя зашепна бързо-бързо, нямаше търпение да ми разкаже всичко — с най-малките подробности. Права бях, като допуснах, че е предизвикала Саймън да се обръсне.

— В първия момент той помисли, че се шегувам. После реши, че се опитвам да го направя на глупак, и съвсем се затвори в себе си. Не му обърнах никакво внимание — просто трябваше да го видя без брада, Касандра, направо ми навяваше ужас, като я погледнех. Приближих до Саймън, вдигнах поглед към него и промълвих: „Имаш такава прекрасна уста, защо трябва да я криеш?“. После прокарах пръсти по устните му. Той се опита да ме целуне, но аз се дръпнах назад и извиках: „Не и докато си с тази брада!“ — „Ще ми позволиш ли да те целуна, ако я обръсна?“, попита ме тогава той. „Не мога да кажа, докато не видя лицето ти без нея“ — после хукнах да му донеса бръснарските принадлежности на татко. През цялото време, докато Саймън се бръснеше, не спирахме да се смеем. Трябваше на няколко пъти да отблъсквам атаките му, защото все налиташе да ме целуне. Бръснеше се толкова несръчно, че в един момент съжалих, задето съм го накарала да се захване с тази работа. Усещах, че вътрешно кипи от гняв. Божичко, да го беше видяла каква гледка представляваше само, докато режеше кичурите с ножицата на Топаз! Сигурно съм изглеждала примряла от страх, защото той ми извика: „Не ме гледай, не ме гледай!“. Седнах на пейката пред прозореца, впих поглед навън и зашепнах наум: „Моля те, Боже, моля те…“. Все не продължавах нататък. Стори ми се, че минаха часове, докато Саймън най-сетне се извърна към мен и рече: „Е, сега вече ще видиш най-лошото“. Гласът му звучеше особено, някак дрезгаво. Разбрах, че гневът му е отминал, изглеждаше толкова трогателен и покорен — и толкова красив! Не мислиш ли, че Саймън е красив, Касандра?

— Да, много. Какво стана после?

— Казах: „Но това е прекрасно, Саймън! Харесвам те много повече, отколкото преди. Много, много ти благодаря, че го направи заради мен!“. И тогава той ме помоли да се съглася да стана негова жена.

Не й казах, че съм чула предложението му. На мен не би ми харесало да знам, че някой е присъствал, докато са ми предлагали брак.

Роуз продължи:

— После… Беше много тихо, сигурна бях, че не си в кулата — и изведнъж се сетих за твоите думи: че няма да знам какво точно изпитвам към него, докато не го оставя да ме целуне. Права беше — о, аз знаех, че го харесвам и че му се възхищавам, но още не бях сигурна дали съм влюбена в него! Сега ми се предоставяше шанс да разбера. Предложението му за брак беше щит за репутацията ми. Помолих го да ме целуне. Беше прекрасно, толкова прекрасно, колкото…

Гласът й трепна и замря. Предположих, че преживява отново онзи важен момент, затова й дадох около минута-две на разположение, за да му се наслади отново.

— Е, хайде, продължавай — настоях аз накрая. — Толкова прекрасно, колкото какво?

— Колкото би могло да бъде. О, небеса! Не бих могла да го опиша с думи. Както и да е — всичко си беше наред. Влюбена съм и съм невероятно щастлива. Ще направя така, че и ти да бъдеш щастлива. Ще дойдеш да живееш при нас и също ще си намериш подходящ съпруг. Може дори да се омъжиш за Нийл.

— Мислех, че не го понасяш.

— Тази вечер не мразя никого. О, какво облекчение! Вече знам, че съм влюбена в Саймън!

— Ако не беше го установила, щеше ли да му откажеш? — попитах.

Роуз мълча дълго, преди да отвърне. Когато заговори, тонът й бе отбранителен:

— Не, нямаше да му откажа. Точно преди да ме целуне, си казах: „Ще се омъжиш за него на всяка цена, моето момиче.“ И знаеш ли какво ме накара да си го кажа? Точно зад него видях кърпата си — бях му я дала да си избърше лицето след бръсненето — изтъняла, насечена и прокъсана. В тази къща няма нито една резервна хавлия…

— На мен ли го казваш! — прекъснах я с жар.

— Няма да живея така! Няма! Няма!

— Е, сега ще можеш да имаш колкото си искаш хавлии — казах с гласа на госпожица Блосъм. — Моите поздравления, Роузи, скъпа!

— Ще имам и много дрехи — добави Роуз. — Ще мисля за бъдещите си тоалети, докато заспивам.

— Не искаш ли да легнеш в леглото с балдахина, за да съответства на стила ти? — предложих й аз.

Но тя не пожела да се премести.

Докато лежах и си припомнях детайлите от плуването в защитния ров, забелязах силуетите на каната и легена на фона на тъмния прозорец. Още не можех да повярвам, че и те са взели участие в избръсването на Саймън. Продължавах да виждам двете му лица — онова с брадата и новото. После се сетих, че имаше друг подобен случай — някакъв известен човек се беше обръснал заради жена. Напразно опитвах да си спомня името му, накрая заспах.

Рано на другата сутрин, още щом отворих очи, си казах: „Самсон и Далила.“ Сякаш някой прошушна тези думи в ухото ми. Разбира се, на Самсон му бяха отрязали косата, а не брадата, така че историята не съвпадаше напълно, но въпреки това бях сигурна, че на Роуз много би й допаднала ролята на Далила.

Седнах в кревата и се загледах в сестра си. Какво ли сънуваше? Страните й бяха порозовели от съня, а златистата й коса лежеше разпиляна върху възглавницата. Роуз изглеждаше зашеметяващо красива. Странно, колко е различна със затворени очи — много по-невинна, нежна и ведра. Изпитах силен прилив на обич към нея. Спеше спокойно и дълбоко, въпреки че бе заела най-неудобната поза, която човек можеше да си представи, с едната ръка, висяща между решетките от ковано желязо. Помислих си в колко по-различно легло щеше да спи тя скоро и се почувствах невероятно щастлива заради нея.

III. Тетрадката от две гвинеи
От юни до октомври

Единайсета глава

Седнала съм върху руините зад кухнята — на същото място, където бяхме седели с Нийл след къпането в ледените води на защитния ров. Колко различно изглежда всичко сега, три седмици по-късно! Слънцето грее, пчелите жужат, чува се гукане на гълъб, а небето сякаш е слязло в рова. Елоиз се спусна до водата, за да утоли жаждата си, и един лебед й хвърли поглед, пълен с досада и неодобрение. Абелард пък се изгуби във високата зелена пшеница преди няколко минути с вид на лъв, тръгваш на лов из джунглата.

Използвам за пръв път прекрасната тетрадка с кожена подвързия, която Саймън ми бе изпратил по пощата, както и химикалката, която ми даде вчера. Червена химикалка и златистосиня тетрадка — нима може да има нещо по-вдъхновяващо от това? Но на мен сякаш ми беше по-удобно с късия молив и евтината тетрадка, която ми беше купил Стивън навремето… Затварям очи и се унасям — пренасям се назад, в миналото, или политам напред, в бъдещето, умът ми не знае почивка. И противно на всякаква логика откривам, че копнея за миналото повече, отколкото за бъдещето. Спомням си колко често сме били гладни и премръзнали от студ, после започвам да се сещам за всички благини, които се бяха изсипали върху ни — и въпреки това продължавам да изпитвам носталгия по миналото. Откачена работа! Странно е и друго — изпаднала съм в някаква тъпа апатия, когато би трябвало сърцето ми да пее от щастие. Може би ако започна да пиша, ще открия какво не е наред с мен.

Измина само седмица, откакто Роуз и Топаз отидоха в Лондон. Госпожа Котън покани и мен. Сестра ми и мащехата ми са отседнали в новия й апартамент на Парк Лейн, но някой трябваше да остане тук, за да се грижи за мъжете. Освен това, ако бях приела поканата й, тя сигурно щеше да реши, че трябва да купи дрехи и на мен заедно с чеиза и сватбения тоалет на Роуз. Госпожа Котън е много щедра и невероятно тактична. Вместо да ни даде пари, тя настоя да купи от нас палтото от боброва кожа и плати за него двеста лири. Що се отнася до дрехите на сестра ми, бъдещата й свекърва постави нещата по следния начин:

— Скъпа моя, винаги съм искала да имам дъщеря, за която да купувам тоалети — позволи ми да дам своя дял за твоето щастие.

Бях доста изненадана, че Топаз се съгласи да отиде в Лондон, но вечерта, преди тя и Роуз да заминат, двете проведохме доста интересен разговор. Влязох в спалнята й, натоварена с дрехите, които бях изгладила за нея, и я видях да седи на леглото до отворения куфар, с втренчен в пространството поглед.

— Няма да отида — рече, а гласът й бе спаднал до трагичен баритон.

— Мили боже, защо? — попитах я.

— Защото мотивите ми са непочтени — отвърна тя. — Не спирам да си повтарям, че за Мортмейн ще бъде добре да остане тук сам, без мен, а също и че трябва да видя някои от приятелите си в Лондон, да подновя артистичните си интереси, да стана по-забавна. Но истината е, че искам да държа под око онази жена и да се уверя, че той не се среща тайно с нея. Това е просто отвратително. Не, няма да отида.

— Не виждам как можеш да се откажеш в последния момент — казах. — Освен това винаги би могла да сключиш примирие с гузната си съвест, като просто не държиш госпожа Котън под око. Топаз, наистина ли мислиш, че татко е влюбен в нея? Нямаш никакви доказателства.

— Но вярвам на очите и ушите си. Не си ли ги наблюдавала, когато са заедно? Той я слуша така, сякаш всичко, което тя казва, му е изключително интересно, и не само я слуша, ами и говори! Казва й повече за една вечер, отколкото на мен за цяла година.

Припомних й, че баща ми почти не общува с когото и да било от нас.

— Но защо? Какво ни липсва? Бях почнала да си мисля, че той е мрачен по рождение, че не може да се промени, но след като го видях как пуска в ход всичкия си чар пред Котънови…

Бог ми е свидетел, че не съм очаквала да водя лек живот, когато се омъжвах за него… Бях подготвена дори да посегне да ме бие… Но не понасям мрачността му.

Не беше сега моментът да й кажа, че тази дума звучи неестествено.

— Може би госпожа Котън ще се върне в Америка с Нийл — допуснах.

— О, не. Наела е апартамента за срок от три години. Господи, каква глупачка съм! Нима мога да ги спра да се срещат, дори да отседна в дома й? Има стотици места, където могат да се виждат. Най-вероятно Мортмейн ще поднови интереса си към Британския музей.

Трябва да призная, че поведението на баща ми наистина ми изглеждаше съмнително — не беше ходил в Лондон нито веднъж, откакто госпожа Котън се бе върнала в Скотни.

— В такъв случай нямаш никакъв проблем да отидеш — казах. — Искам да кажа, не виждам как ще следиш домакинята си, при положение че няма да можеш — дори и да искаш.

— Права си. — Топаз въздъхна тежко и започна да сгъва нощницата си. После внезапно стана, приближи до прозореца и се загледа към къщичката на вратаря.

— Чудя се… — рече по едно време тя.

Почувствах се задължена да я попитам за какво се чуди.

— Дали някога ще се върна обратно тук. Като че ли съм изправена пред кръстопът — случвало ми се е само три-четири пъти през целия ми живот. Онази вечер в кафене „Роял“, когато Евърет удари келнера… — Тя замлъкна ужасена.

— Защо го е направил? — Интересът ми беше огромен. Евърет беше вторият съпруг на Топаз, моден дизайнер. Първият се е казвал Карло и се е изявявал в сферата на цирковото изкуство. Двете с Роуз винаги сме копнели да научим повече за тях.

Топаз ме погледна нервно и измърмори неопределено:

— Да оставим мъртъвците на мира.

Доколкото знам, Евърет си е жив и здрав и наистина не виждах какво общо имат мъртвите с бившия втори съпруг на Топаз.

Нищо важно не се случи в дните между обявяването на годежа на Роуз и заминаването на сестра ми и мащехата ни в Лондон. Разбира се, ходихме няколко пъти в Скотни, но никога не заварвахме Нийл там. Разбрахме, че отишъл до Дерби, за да присъства на конните надбягвания. Колко жалко, че бе заминал сам. След като дълго мислих, най-сетне му написах кратка бележка. Спомням си я дума по дума:

Драги Нийл,

Сигурна съм, че ще се зарадваш да чуеш, че Роуз наистина е влюбена в Саймън. Когато двамата с теб говорихме за последно по този въпрос, имах някакви съмнения — така че ти имаше пълното право да ме наречеш „лъжкиня“. Сега обаче вече не съм такава. Роуз сподели чувствата си с мен и смея да твърдя, че беше пределно искрена. За да потвърдя още веднъж това, ще ти кажа следното: сестра ми честно призна, че би се омъжила за брат ти дори и без да го обича. Не мисля, че й вярвам, но както и да е — моля те, не допускай това изявление да те настройва срещу нея, защото Роуз е момиче, което много трудно понася бедността, а точно това й се налагаше да прави години наред. Както и да е — важното е, че е влюбена в Саймън, и следователно всичко е наред.

Надявам се, че си прекарваш приятно в Лондон.

С обич,

твоята бъдеща балдъза

Касандра

Реших, че мога да завърша писмото така — предстоящото ни родство ми позволяваше. Не бях сигурна, че ще се падам „балдъза“ на Нийл, може би щях да съм такава само за Саймън, но нямаше значение.

Трябва да вляза вътре — отчасти защото слънцето стана прекалено силно, отчасти за да препиша отговора, който Нийл ми изпрати:

Скъпа Касандра,

Смятам, че беше много мило от твоя страна да ми напишеш онова писмо. Вероятно всичко, което казваш, е точно така. Предполагам, че съм се държал неразумно и със сигурност — непростимо грубо. Отново ти поднасям най-искрените си извинения.

Апартаментът на майка ми е толкова гъсто населен, че реших да се изнеса на хотел, затова не се срещам с останалите много често. Снощи обаче ходих заедно с тях на театър — всички изглеждаха много щастливи. Присъствахме на премиера и фотографите се спуснаха да снимат госпожа Мортмейн, която изглеждаше зашеметяващо.

Надявам се, че ще те видя отново, преди да си замина за Щатите. Може пак да поплуваме в крепостния ров. Как са лебедите?

За мен ще бъде чест да имам балдъза като теб!

С обич,

Нийл

Как ми се щеше да не се връща в Америка! Саймън ми каза, че брат му щял да закупи дялове от едно ранчо — някъде в калифорнийската пустош. Изглежда, пустините в Америка не са толкова безлюдни.

Тази сутрин получих писмо от Роуз, което също ще препиша тук:

Скъпа Касандра,

Извинявам се, че не ти писах по-рано, но бяхме много заети. Подготвянето на булчинския тоалет е доста тежка работа. Мисля, че ще се изненадаш, като ти опиша как всъщност го правим. Почти не влизаме в магазини, а посещаваме главно огромни и красиви къщи, в салоните, на които светят кристални полилеи. Сядаме на изящни леки столове и пред нас започват да излизат манекени, облечени във всевъзможни дрехи. Дават ти карта и молив, за да можеш да отбелязваш кой точно тоалет ти харесва. Цените са направо космически — най-обикновените рокли струват около двайсет и пет лири! Черният ми костюм ще струва трийсет и пет — всъщност доста повече, защото цената, която ти давам, е в гвинеи. В началото мисълта, че покрай мен се харчат толкова много пари, ме стряскаше, но вече свикнах и дори започна да ми изглежда почти естествено. Мисля, че гардеробът ми ще струва към хиляда лири — и това не означава, че ще имам много тоалети, наистина, не и при тези цени, които плащаме. Кожените палта и скъпоценностите ще дойдат по-късно, след сватбата. Вече получих годежния си пръстен, разбира се — квадратен смарагд. Много е красив.

Предполагам, че би искала да ти опиша всяко нещо, което сме купили, но нямам време, а освен това се чувствам неудобно, че аз имам толкова нови неща, а ти — почти нищо. Ала шаферската ти рокля ще бъде направо разкошна — налага се да дойдеш до Лондон, за да ти вземат мерките. Когато гардеробът ми се попълни, дрехите, които нося в момента, ще останат за теб. Обещавам, че след като се омъжа, ще ти накупя страшно много тоалети.

Ето нещо, което със сигурност ще те заинтересува. Вечеряхме у семейство Фокскотън и видяхме снимките на Стивън. Мили боже, та той олицетворява всичките древногръцки богове, взети заедно! Леда е сигурна, че Стивън може да пробие в киното, сериозно! Казах й, че е смешно дори да си помисли, че от него може да излезе актьор, и тя страшно се ядоса. По-добре дръж под око своята собственост. Хей, шегувам се — да не вземеш да направиш някоя глупост! Смятам да намеря нещо подходящо за теб.

Фокскотънови не ми харесват особено много. Обри вдига ужасна врява покрай Топаз — вече на няколко пъти излизаха заедно. Тя е съвсем посредствена личност — познаваше някои от манекенките, които представяха тоалети пред нас. Направо щях да потъна в земята от срам! Познаваше и фотографите, които ни се изпречиха още първия път, когато отидохме на театър. Макморис също беше там — прилича на дребна бледа маймуна. Иска да я рисува отново. Дрехите й са ужасно ексцентрични — сега вече мога да ги преценя, защото се движим сред изисканите кръгове. Като си помисля само, че й завиждах за тоалетите!

Вчера отново си мислех за теб. Разхождах се сама из града и случайно влязох в оня магазин, в който бяха дадени на съхранение кожите на леля Милисънт. Дрехите там изглеждат направо дрипави в сравнение с онези, които ми демонстрират всеки ден, но ръкавиците и разните дребни допълнения към тоалетите са добри. Видях отново белия корал, по който си бе изгубила ума. Мислех да ти го купя, но се оказа, че е само за украса. Тогава реших да ти купя шишенце от парфюма с аромат на диви зюмбюли, помниш ли? Цената му е направо съсипваща — нямах толкова пари у себе си. Джобните, с които разполагам, са малките суми, които Топаз ми дава. Тя е прекалено пестелива и държи здраво вървите на кесията си, макар парите, които са вътре, да са от бобровото палто и следователно са мои и твои. Госпожа Котън харчи ужасно много по мен, разбира се, но не ми е предложила пари в брой — сигурно си мисли, че няма да е тактично, ала аз лично нямам нищо против.

О, скъпа, спомняш ли си как стояхме и гледахме онази жена, която си купуваше цяла дузина копринени чорапи? Тогава ти каза, че приличаме на прегладнели котки, които се надяват да издебнат някоя и друга птичка. Мисля, че точно в онзи момент взех твърдото решение да направя всичко по силите си, за да се измъкна от ужасната бедност, в която бяхме затънали. Същата вечер, ако си спомняш срещнахме отново Котънови. Вярваш ли, че човек може да управлява бъдещето си? Аз — да. Същото отчаяние ме беше обзело в нощта, когато отправях молбата си към ангела над камината в кухнята ни — и виж какво стана! Сега вече можеш да си сигурна, че е ангел, а не дявол. Колко хубаво е, че като капак на всичко съм влюбена в Саймън!

Скъпа Касандра, обещавам ти, че щом се омъжа, ти никога вече няма да изпаднеш до състоянието на прегладняла котка. Има много неща, за които мога да ти помогна, както знаеш — не става въпрос само за дрехите. Чудех се дали би искала да се запишеш в колеж (знаеш ли, че Томас ще продължи учението си в Оксфорд?). Аз лично бих се отегчила ужасно от подобно нещо, но на теб може и да ти хареса — ти си толкова интелигентна! Женитбата ми за Саймън Котън ще бъде от полза за всички ни, дори за татко. Започнах да бъда по-толерантна по отношение на него. И Саймън, и госпожа Котън твърдят, че баща ни е велик писател. Както и да е, вече няма значение, че не изкарва пари. Предай му моите най-искрени чувства — също на Томас и Стивън. Ще изпратя на трима ви по една картичка. А това писмо е предназначено единствено за теб и никой друг, разбира се.

Иска ми се и ти да беше тук — липсваш ми поне по хиляда пъти на ден. Стана ми мъчно, когато се озовах в онзи магазин сама, без теб. Ще се върна там и ще ти купя парфюма в мига, в който успея да измъкна малко повече пари от Топаз. Нарича се „Нощта на лятното равноденствие“ — ще го получиш точно навреме за ритуала, който всяко лято провеждаш на хълма Белмот.

О, небеса! Изписала съм купища листове от елегантната хартия на госпожа Котън, но просто не мога да се спра — имам чувството, че си говоря с теб. Исках да ти разкажа всичко за лондонските театри, но няма да започвам сега — стана много късно, ще трябва да приключвам и да започна да се обличам за вечеря.

Обичам те. Моля те, пиши често на твоята Роуз.

P. S. Разполагам със собствена баня. Хавлиите се сменят всеки ден — меки са и с цвят на праскова. Когато се почувствам самотна, отивам и сядам там. Не излизам, докато не усетя, че настроението ми се е оправило.

Това е първото писмо, което съм получавала от сестра си. Не сме се разделяли, откакто се помня — с изключение на един-единствен случай, когато Роуз беше болна от скарлатина. Писмото й не е в типично неин стил — никога преди не ме е наричала „скъпа“ например, — но въпреки това в него личи дълбоката й привързаност към мен. Може би е толкова словоизлиятелна, защото й липсвам. Бих казала, че това е знак за красива душевност, след като едно момиче, което е влюбено и заобиколено от целия онзи блясък, въпреки всичко се чувства самотно, защото сестра му не е край него.

Представяте ли си костюм, който струва трийсет и пет гвинеи! Това прави трийсет и шест лири и петнайсет шилинга! Не знаех, че някои дрехи могат да струват толкова много — при тези цени Роуз наистина е права, като казва, че за хиляда лири няма да се сдобие с кой знае колко много тоалети, не и когато добавиш всичките му там шапки и обувки, и бельо. Бях си представяла, че сестра ми ще има купища дрехи — човек може да си купи такива прелестни неща само за две-три лири всяко. Но може би усещането е съвсем различно, когато знаеш, че черният костюм, в който си облечена, струва цяло състояние! Сигурно е като да носиш истински бижута. Роуз и аз винаги сме се чувствали по-специални, когато сме си слагали тъничките златни верижки с перлени сърчица. Когато и те трябваше да бъдат продадени, нададохме вой до небесата.

Хиляда лири за дрехи — колко ли време биха могли да преживеят бедни хора с тези пари! И колко дълго самите ние бихме могли да изкараме с подобна сума. Странно, никога не съм възприемала нашето семейство като бедняци — искам да кажа, че никога не съм изпитвала съжаление към някой от нас, така както ми е било жал за просяците или безработните. Макар че в действителност положението ни беше по-трагично от тяхното — нито имахме работа, нито от кого да просим.

Не мисля, че бих могла да погледна, който и да е просяк в лицето, ако знам, че само дрехите ми струват хиляда лири… От друга страна пък, госпожа Котън със сигурност нямаше да даде тези хиляда лири на бедните, ако не ги беше похарчила за Роуз, така че сестра ми спокойно можеше да се наслаждава на тоалетите си. И аз с най-голямо удоволствие бих приела да износвам дрехите на Роуз, купени от магазините за конфекция. Трябва да се засрамя — отвратително е да се радвам, че богатите робуват на предразсъдъци и харчат луди пари за дрехи само защото аз ще получа онези, които те ще изхвърлят от гардеробите си.

Исках да препиша в дневника си и едно писмо от Топаз, но то е забодено в кухнята. Изпълнено е главно с инструкции за готвене — изкуство, в което се оказах по-невежа, отколкото предполагах. По времето, когато Топаз още позираше за известни художници, нямахме проблем да се справяме с готвенето, защото тогава дневното ни меню се състоеше главно от хляб, зеленчуци и яйца. Но сега можем да си позволим да ядем месо и резултатите от усилията ми понякога са наистина трагични.

Дори поддържането на къщата в чист и подреден вид се оказа по-сложно, отколкото бях допускала — винаги съм помагала на Топаз, но никога не ми се е налагало да организирам всичко сама. Чак сега все повече и повече разбирам колко много работа е вършила мащехата ни.

Писмото й изглежда така, сякаш е писано с пръчка — Топаз винаги използва дебела химикалка с оранжево мастило. Открих шест правописни грешки. След полезните готварски съвети следват няколко думи за първото им посещение в театъра — според мащехата ми пиесата не била „значима“, дума, която отскоро присъства в речника й. Архитектурните проекти на Обри Фокскотън са значими, но фотографиите на Леда Фокскотън не са — Топаз се съмнява в мотивацията им. Милата Топаз! Писмото й е точно като нея самата — три четвърти мила чистосърдечност и една четвърт майтапи. Надявам се шеговитият тон да означава, че се чувства по-щастлива — защото, откакто беше започнала да се тревожи във връзка с баща ми, чувството й за хумор се проявяваше все по-рядко и по-рядко. Освен това от месеци не беше свирила на лютня, нито пък бе общувала с природата.

Писмото й завършваше с думите, че ще се върне у дома веднага щом татко покаже някакви признаци, че тя му липсва. За нещастие, такива признаци не се забелязват. Има и нещо друго — баща ми е много по-малко раздразнителен в нейно отсъствие, отколкото когато Топаз е край него. Е, не може да се каже, че е станал голям приказливец. С него се виждаме само когато се храним. През останалото време той или се разхожда, или се затваря в стаичката си (когато излиза обаче, заключва вратата и взема ключа със себе си — нещо ново за него). Със съжаление трябва да отбележа, че се е заел да препрочита цялата колекция от детективски романи, която е в наличност в селската библиотека. Освен това прекара един ден в Лондон. Докато го нямаше, реших, че е абсурдно да се страхуваме да му задаваме въпроси, затова, щом се върна, го попитах с усмивка:

— Как беше в Британския музей?

— О, аз не бях там — отвърна той с доста любезен тон. — Днес ходих до… — Тук внезапно млъкна и ме изгледа втренчено, сякаш бях някое особено опасно животно, което току-що се е изпречило на пътя му. После, без да каже нито дума повече, се врътна и излезе.

Копнеех да извикам подире му: „Татко, я стига с тези глупости! Да не би да се видиотяваш?“ Но се сетих, че ако човек се видиотява, то той е последният, пред когото този факт трябва да бъде споменат.

Изведнъж се сепнах. Дали баща ми наистина откачаше? Не, разбира се, че не. Даже тайно се надявах, че може отново да е започнал да пише — на два пъти ме помоли да му занеса мастило. Но пък е странно, че взе и моите цветни тебешири — или по-точно онова, което е останало от тях, както и едно старо томче с инфантилни истории. Освен това, когато излиза на разходка, обикновено носи със себе си един остарял пътен справочник на Брадшоу.

Като цяло обаче се държеше нормално. Въздържаше се от негативни коментари във връзка с готвенето ми — което със сигурност е доказателство, че е способен да се контролира.

Колко арогантна бях преди! Спомням си, че в самото начало на този дневник си обещах да опиша баща си по-късно — исках да пресъздам образа в целия му колорит. Да опиша татко! Та аз не знам нищо за него! Нито пък за когото и да било другиго! Не бих се изненадала, ако науча, че дори Томас Води двойствен живот — макар да изглежда, че единственото, с което се занимава, е писането на домашни и задоволяването на вълчия си апетит. Колко хубаво, че най-сетне мога да му предложа достатъчно храна, за да го заситя — всеки път, когато му сервирам, препълвам чинията му догоре.

Ами Стивън? Не, не мога да пресъздам образа дори на Стивън. Животът ни изненадва със своите неочаквани обрати. Страхувах се, че ще ми бъде трудно да прекарвам толкова време насаме с него. Но след като Роуз и Топаз заминаха, татко все така се затваряше в стаичката си, а брат ми — в своята, за да се занимава с уроците си. На практика прекарвах всяка вечер само със Стивън. Противно на притесненията ми, се чувствах невероятно комфортно в негово присъствие. След като се нахраним, той ми помага да почистим масата, после обикновено излизаме навън и работим в градината. Стивън рядко говори.

Повече не отиде в Лондон. Сигурна съм, че дори не е виждал снимките, които Леда Фокскотън му бе направила. Щях да разбера, ако беше получил копия от тях.

Изглежда, че той наистина е изгубил интерес към мен, което е много хубаво, защото така, както се чувствам напоследък, със сигурност не бих могла да се държа рязко с него.

И тъй, как се чувстваш напоследък, Касандра Мортмейн? Празна? Депресирана? Затъпяла? Ако е така, на какво се дължи това?

Мислех си, че когато седна да пиша, ще успея да стигна до причината, довела ме до това странно състояние, но до този момент нямам ни най-малка представа каква е тя. Освен ако… О, не, нима е възможно да завиждам на Роуз?

Ще спра за момент и ще погледна дълбоко в душата си…

Пет минути се самоанализирах. Кълна се, че не завиждам на сестра си, нещо повече — не бих искала да съм на нейно място. Главно защото не би ми харесало да се омъжа за Саймън. Но да предположим, че бях влюбена в него като Роуз. Трудно ми е да си го представя. Да допуснем, че на неговото място беше Нийл — защото, откакто е заминал, не спирам да се питам дали поне мъничко не съм влюбена в него. Добре, да речем, че съм влюбена в Нийл, че се омъжвам за него и той, а не Саймън, е богатият наследник. Само за гардероба ми се хвърлят хиляда лири, с перспектива да получа скъпи кожи и накити веднага след женитбата. Сватбата ми е прекрасна и всички казват: „Каква брилянтна партия си е хванало това момиче.“ Заживяваме в Скотни Хол и имаме всичко, което бихме могли да си поискаме, и — естествено — много красиви и сладки дечица. Ще бъде както в приказките: „И заживели щастливо…“

Въпреки това не би ми харесало. О, нямах нищо против дрехите и сватбеното празненство, но не знаех дали искам да се сблъскам с другите неща, съпътстващи брака. Вече бях преодоляла горчивото разочарование, което бях изпитала, когато за първи път бях чула някои подробности. От друга страна пък, очевидно е, че човек рано или късно трябва да се сблъска с тях. Онова, което наистина би ме отблъснало, е чувството, че ми предстои цял живот на безметежно щастие. Разбира се, ничий живот не може да бъде само щастлив — от време на време децата ще се разболяват, прислугата може да създава проблеми, а е възможно да се окаже и че милата госпожа Котън е една досадна муха на фона на семейната идилия. Има стотици грижи, скърби и тревоги, които биха могли да се появят в един или друг момент, но… Онова, което всъщност искам да кажа, е, че Роуз няма да иска нещо да й се случва — тя би предпочела всичко да си остане такова, каквото е. Тя никога няма да усети сладостта от предчувствието, че ей там, зад онзи ъгъл, се крие нещо наистина вълнуващо.

Минава ми през ума, че всичко, което казвам, е ужасно глупаво, но аз Наистина Не Завиждам На Роуз! Когато се опитвам да си представя, че си разменяме местата с нея, ме обзема чувството, че приключвам роман с хепиенд — от онези, в които всичко завършва добре и само след час читателят вече престава да мисли за героите…

Струва ми се, че измина доста време, откакто написах последното изречение. Седя тук, вперила невиждащ поглед в госпожица Блосъм. Изведнъж всичко край мен оживява — мебелите се накланят, заприличват на стола от онази картина на Ван Гог. Двете легла, каната и малкият емайлиран леген, както и бамбуковата тоалетка ми напомнят колко много години съм ги споделяла с Роуз. И сега още всяка от нас продължава педантично да ползва своята половина от тоалетната масичка например. В момента от нейната страна няма нищо, освен порцелановата поставка за пръстени, която тя никога не е ползвала, понеже нямаше какво да закача на нея. Е, вече има един пръстен…

Изведнъж разбрах какво ми се случваше напоследък. Мили Боже, аз не завиждам на Роуз, просто сестра ми ужасно ми липсва! Не защото е заминала за някъде, а защото предстоеше да се отдели от мен завинаги. Винаги сме посрещали радостите и скърбите заедно, нощем двете разговаряхме с госпожица Блосъм, заедно мечтаехме и се надявахме — две момичета, съчетали в себе си по нещо от героините на сестрите Бронте и Джейн Остин, бедни, но духовно извисени, двете момичета от замъка Годсенд. Сега оставаше само едно и нищо вече нямаше да е същото.

О, каква егоистка съм обаче — и то, при положение че Роуз е толкова щастлива! Разбира се, не бих променила нещата, ако можех, но все пак… Мисля си дали няма някаква уловка в това да имаш много пари? Дали богатството не ти отнема удоволствието да се радваш на простите неща? Като се сетя за възторга, който изпитах, когато ми купиха зелената ленена рокля — след всичките тези години, през които не се бях докосвала до нова дреха… Дали след няколко години Роуз ще е в състояние да изпитва подобни емоции?

Едно нещо знам със сигурност: обожавам зелената си ленена рокля, макар да струва само двайсет и пет шилинга. „Само“ двайсет и пет шилинга! Когато я купувахме, тези пари ни се виждаха цяло състояние.

Ейб току-що се промъкна при мен, мяукайки. Сигурно е дошло време за вечеря. Този котарак сякаш има вграден часовник в стомаха си. Да, чувам как долу на двора Стивън говори нещо на Елоиз, а татко крещи през прозореца на стаичката си — иска да знае дали Томас му е донесъл копие от книгата „Скаутът“ от училищната библиотека. (За какво му е на един голям човек книгата „Скаутът“, за бога?)

Чудя се дали брат ми се е сетил да купи пушена херинга…

Да, очевидно се е сетил. Попитах го и той потвърди, че е купил риба от Кингс Крипт. Казват, че рибата била полезна за мозъка — може да помогне и на татко, кой знае. О, пушена херинга за вечеря! По две парчета за всеки, дори по три, ако някой поиска!

Чувствам се значително по-добре.

Трябва да сляза в кухнята, за да се погрижа за храната на семейството си.

Дванайсета глава

Днес е денят на лятното равноденствие — прекрасен е като името си…

В момента съм в таванската стая. Избрах да пиша в нея, защото от прозореца й се вижда хълмът Белмот. Първо имах намерение да остана на самия хълм, но после се отказах, защото там щях да седя и да витая из спомените си, но не и да ги записвам. А трябва непременно да опиша всичко, случило се днес, за да ми остане завинаги — прекрасно и непокътнато, недокоснато от болката и тъгата, които ми предстои да изпитам. Да, със сигурност ще ме боли — съзнанието ми не спира да го повтаря…

Нима е грехота, че изпитвам щастие? Не трябва ли вместо това да се разкъсвам от чувство за вина? Не, не аз съм предизвикала случилото се и то не може да нарани никой друг, освен мен. Сигурно и аз имам право да се порадвам на малко щастие, нали? Поне докато трае…

Усещам се така, сякаш в сърцето ми разцъфват цветя, а в душата ми пърхат криле — о, защо вече не мога да пиша стихове както едно време? Опитах, но се получи нещо като евтина сантиментална песен, затова скъсах листа с римите. Ще трябва да се задоволя с простото описание на онова, което ми се случи вчера — без артистични настроения и дитирамби. Но толкова ми се иска да бях поетеса, за да отдам заслужена почит на вчерашния ден…

Моят прелестен ден започна с изгрева на слънцето — по принцип често се събуждам по това време, но обикновено отново заспивам. Вчера обаче, още щом отворих очи, се сетих, че е денят на лятното равноденствие — най-любимият ми ден в годината. Полежах будна в леглото, обзета от радостно вълнение, и започнах да чертая планове за начина, по който щях да проведа среднощния ритуал на върха на могилата. Изглеждаше ми много важен и ценен — дори повече от друг път, — защото имах предчувствие, че може би ще го изпълня за последен път. Не че възнамерявах да се откажа от ритуала си, но си спомних, че сестра ми го надрасна, когато беше долу-горе на моята възраст. Напълно съм съгласна с нея, че ще бъде ужасно да изпълнявам любимия си ритуал, без наистина да се отдавам изцяло. Миналата година той премина малко странно — Топаз бе предложила да ми асистира и действията ни бяха по-езически от всякога. Най-вълнуващо все още си остава времето, когато двете с Роуз бяхме малки момиченца и докато свещенодействахме, изпитвахме едновременно благоговение и страх.

За първи път започнахме да изпълняваме ритуали на могилата, когато бях на девет години. Идеята ме осени след прочитането на една книга за фолклора. Мама смяташе, че онова, което се каним да вършим, не е подходящо за малки християнски момиченца (спомням си учудването си, когато бях наречена „християнка“), и много се притесняваше, че докато танцуваме около оброчния огън, някой пламък може да подхване полите на роклите ни. Майка ни почина през зимата на същата тази година и при следващото лятно слънцестоене ние накладохме много по-голям огън отпреди. Докато добавяхме дърва в пламъците, изведнъж си спомних за нея и се запитах дали ни вижда от своето кътче на небето. Почувствах се виновна — не само заради огъня, но и заради това, че бе престанала да ми липсва и си бях позволила да се забавлявам. Когато дойде ред на празничната торта обаче, отново изпитах задоволство, защото можех да си хапна две парчета — мама ми разрешаваше по едно. Накрая съвестта ми надделя и се задоволих само с едно. Майката на Стивън винаги ни правеше красива торта за нощта на лятното слънцестоене — цялото семейство можеше да опита от нея, но никой друг, освен нас не беше допускан на специалните ритуали. Макар че след като двете с Роуз видяхме призрак на могилата, Стивън пое задължението на бодигард — гледаше да се мотае из двора, докато траеше бдението ни, в случай че извикаме за помощ.

Докато вчера се излежавах в леглото и наблюдавах как слънцето се издига над пшеничените нивя, се опитах да си припомня всичките вечери на лятното слънцестоене, които бяхме чествали. Мислите ми летяха назад във времето и аз се унесох в лек и приятен сън. Сънувах, че съм на кулата Белмот и приветствам изгрева на слънцето — всичко под мен ми приличаше на огромно златно море, разляло се докъдето поглед стига. От нашия замък не бе останала и следа, но това ни най-малко не ме притесняваше…

По време на закуската Стивън ме уведоми, че няма да присъства на обяда, защото отново заминава за Лондон, за да позира за госпожа Фокскотън.

— Тя иска да започне работа много рано, затова ще тръгна днес и ще преспя у тях.

Попитах го дали има в какво да сложи багажа си и той ми показа една проядена от молци вълнена торба, принадлежала навремето на майка му.

— Мили боже, не можеш да използваш това! — възкликнах. — Ще ти дам моя куфар — достатъчно е голям.

— Добре тогава — отвърна той и се усмихна.

Установих, че багажът на Стивън се състои само от пижама, бръснач, четка за зъби и гребен.

— Не можа ли да си купиш поне един халат, Стивън? Все пак предния път ти платиха цели пет гвинеи!

Той отвърна, че бил предвидил онези пари за друго.

— Ами тогава отдели няколко шилинга от заплатата си — вече не е необходимо да ни даваш всичките си пари, нали забогатяхме с двеста лири!

Стивън ми отговори, че не би могъл да променя каквото и да било, преди да го е обсъдил с Топаз.

— Може би тя продължава да разчита на мен — рече той. — Пък и двестате лири рано или късно ще свършат. Не си позволявай да свикваш с мисълта, че си богата — опасно е.

Накрая все пак успях да го накарам да ми обещае, че ще помисли по въпроса за халата, но разбрах ясно, че обещанието бе направено единствено с цел да ми достави удоволствие. Или пък за да се сложи край на спора ни. Напоследък Стивън е престанал със специалните си опити да ме радва, а това без съмнение е чудесно.

Тъкмо той потегли към гарата и в кухнята цъфна баща ми, облечен в най-хубавия си костюм. Представете си, господинът също се бил запътил към Лондон, и то с намерение да остане там няколко дни!

— Къде ще отседнеш, у Котънови ли? — позволих си да го попитам.

— Какво? Къде? Да, смятам, че бих могъл да отседна там. Каква добра идея! Някакви съобщения до момичетата? Не казвай нищо за момент.

Втренчих се в него. Бях поразена. Баща ми бе взел една чиния от масата — най-обикновена стара нащърбена чиния с изрисувани върбови клонки — и внимателно я оглеждаше. Бях я открила в кокошарника и донесла вкъщи, за да запълня липсата на достатъчно съдове.

— Интересно. Твърде вероятно е, наистина — рече накрая той и пое към къщичката на вратаря, понесъл чинията със себе си. След няколко минути се върна с празни ръце, седна на масата и се зае със закуската си.

Виждах, че е потънал в мисли, но много исках да разбера какво е сторил с чинията, затова попитах:

— Ценна ли ти се видя?

— Може и да е — отвърна татко, вперил поглед пред себе си.

— Познаваш ли някой, който да пожелае да я купи?

— Да я купи ли? Не бъди глупава. И не говори.

Отказах се от опитите си да изкопча нещо повече от него.

— Къде е багажът ти? — попитах го, когато баща ми излезе от къщи с ръце в джобовете, готов за тръгване.

На лицето му се появи объркано изражение, а после рече:

— О, ами реших, че няма да мога да пренеса и куфара, и велосипеда си, така че ще тръгна без багаж. Охо! — Очите му се спряха върху оръфаната торба на Стивън — бях я изхвърлила навън, защото гъмжеше от молци.

— Ето това би могло да ми свърши работа! — извика татко. — Ще закача тази торба на кормилото. Бързо, приготви ми нещата!

Започнах да му разкривам недостатъците на въпросната проядена торба, но той ме заблъска навътре, крещейки:

— Пижама! Бръснарски принадлежности! Четка за зъби, носна кърпа и чиста риза — ако имам такава!

Когато стигнах до банята, чух:

— Стига толкова! Бързо слизай, че ще изпусна влака!

Затичах надолу по стълбите. Щом обаче се спрях задъхана пред баща ми, установих, че той изобщо не се е разбързал — седеше си на стълбището пред задния вход и съсредоточено оглеждаше пробитата торба.

— Много интересно. Материята ми прилича на персийски килим, но всъщност не е — започна той, после скокна и извика: — О, боже, бързо, давай ми тези неща! — Часовникът на църковната кула в Годсенд беше отмерил часа и бе върнал баща ми към действителността.

Той напъха всичко в торбата, метна я на кормилото на велосипеда и пое с пълна скорост към централната порта, прегазвайки небрежно една цветна леха. В пасажа под къщичката на вратаря удари рязко спирачки, скочи от велосипеда и хукна нагоре по стълбите, водещи към неговата стаичка. Колелото с трясък се стовари на земята. Докато стигна до него, за да го вдигна, баща ми вече препускаше надолу, понесъл старата чиния в ръце. Натика я в платнената торба, после бясно натисна педалите. Торбата ритмично се заудря в коленете му. На първия завой татко неочаквано извърна глава в моята посока и извика:

— Довиждане! — Загуби равновесие и замалко да падне от колелото. След миг изчезна от погледа ми.

Не бях го виждала толкова непоследователен и непредвидим. Или може би бях? Не беше ли такъв и в онези далечни дни от нашето детство, когато лесно губеше контрол над гнева си?

Докато се връщах обратно към къщи, осъзнах, че тази вечер ще бъда съвсем сама — Томас беше отишъл за уикенда у Хари, неговия приятел от училище. За секунда се почувствах изоставена и ужасно самотна, но после си казах, че няма от какво да се страхувам — в тази част на графството рядко се появяваха просяци. Освен това те винаги се държаха любезно, пък и Елоиз е страхотно куче пазач и другар.

Веднъж щом свикнах с идеята, че оставам сама, установих, че тя всъщност много ми харесва. Замъкът щеше да бъде само и единствено мой през следващите два дни — нет що, което никога преди не се беше случвало, а днешният специален ден ми принадлежеше изцяло. Дори някак си усещах, че съм особено важна за самата себе си. Когато вдигнех ръка, я поглеждах и си казвах: „Моя е!“ Всяко движение ми доставяше удоволствие — едновременно като физическо усилие и като начин за контакт с въздуха, който ме докосваше, макар да беше абсолютно неподвижен. Чувствах се свободна, щастлива и волна, имах усещането, че вече съм преживявала същото — може би в някой предишен живот. Сякаш целият ми ден бе едно дълго авеню, отвеждащо ме към дом, който някога съм обичала и който неизвестно как съм забравила. Очаквах с нетърпение да стигна пред прага на този свой стар забравен дом, за да мога най-сетне да извикам: „Сега вече знам защо съм била щастлива!“

Каква магическа сила имат думите! Докато пиша горните изречения, всичко сякаш оживява пред погледа ми — виждам широката дълга улица, дърветата от двете й страни, преплели клони високо над главата ми в своеобразен тунел. Неподвижният въздух е наситен със спокойствие и същевременно — с очакване. Вървя под зеления покрив от листа и клони… и през цялото време, докато ходя, знам, че тази улица е всичко, което е било до вчера, това дълго пътуване към красотата… Колко странни са картините, които понякога рисува човешкото въображение…

Стоя и се любувам на небето — никога не бях го виждала обагрено в толкова яркосиньо. От време на време огромните перести облаци закриват слънцето и краищата им се обагрят в искрящо сребърно. Целият днешен ден е сребрист и блестящ. Гласовете на птиците звучат рязко… Вчера беше златист ден, с меки очертания и приглушени птичи песни…

Привърших с домакинските си задължения преди десет часа и се зачудих какво да правя с остатъка от сутринта. Поразходих се из градината, после отидох до могилата и полегнах върху тучната зелена трева до брега на рова. Потопих пръсти в искрящата вода и установих, че е много по-топла, отколкото си мислех. Реших да поплувам. Направих две обиколки около замъка, а в главата ми звучеше „Водната сюита“ на Хендел.

Докато простирах мокрия си бански да съхне, изпитах неистово желание да легна и да се попека на слънце напълно гола. Случваше ми се за първи път — до този момент Топаз бе държала монопола над нудистките изпълнения в нашето семейство. Ала колкото повече си мислех за това, толкова по-привлекателна ми се струваше идеята. Можех да полегна на върха на кулата, залепена до моята спалня — така никой случаен минувач или работник из нивята нямаше да ме види. Изкачих се гола и с разтуптяно сърце до горе — чувствах се особено, беше ми невероятно приятно, но не можех да си обясня защо. Опънах одеялото, което бях взела със себе си, и се отпуснах блажено.

Чувствах се защитена. Кулата, върху която се препичах, бе най-добре запазената от всички в замъка. В цепнатината на една от бойниците й цъфтеше невен, а водопадът от слънчеви лъчи нежно пръскаше по тялото ми.

Каква огромна разлика има между това да си облечена дори в най-оскъдния бански костюм и да си напълно гола! След няколко минути, прекарани в блажено спокойствие, усетих как живея с всяка пора от тялото си, сякаш, стига да поисках, можех да започна да мисля дори с крайниците си. Внезапно осъзнах, че глупостите на Топаз за сливане с природата съвсем не са измишльотини! Топлината на слънцето създаваше илюзия за огромни ръце, докосващи нежно кожата ми, трепетът на ветреца бе като деликатно пробягващи по тялото ми пръсти. Изключително вълнуващо усещане!

По едно време почувствах, че коремът ми много се е напекъл, и се обърнах. Гърбът ми обаче не проявяваше интерес към сливането с природата. Вече можех да мисля единствено с мозъка си, но той сякаш временно беше изключил. Заслушах се в тишината — сутринта бе невероятно тиха. Не се чуваше нито лай на куче, нито кудкудякане на кокошки, нито дори песен на птица. Уплаших се да не би внезапно да съм оглушала, когато до ушите ми достигна странен плющящ звук. Какво ли можеше да е? Сетих се — мокрият ми бански костюм, развян от вятъра. После в невена зажужа пчела и изведнъж сякаш всичките пчели на света забръмчаха в небето. Скочих и засенчих очите си с длан. Един аероплан се носеше към мен — идваше все по-близо и по-близо. Спуснах се бързо по стълбите и само главата ми остана подадена навън. Самолетът профуча ниско над замъка и аз си представих, че съм някоя средновековна лейди от рода Дьо Годис, наблюдаваща летящ човек, преминаващ през вековете — и може би надяваща се, че той е принцът, пристигащ да завоюва сърцето й.

След това средновековната лейди се спусна в спалнята си и започна да облича роклята си.

Тъкмо приключих с обличането, когато пощальонът се спря под прозореца ми и извика:

— Има ли някой вкъщи? — Носеше колет — за мен! Роуз се беше върнала в онзи магазин и бе купила парфюма. А аз бях решила, че е забравила! О, какъв невероятен подарък! Под външната опаковка забелязах втора — бяла, обсипана с цветни букети. Вътре имаше синя кутийка от кадифе, а в нея — стъклено шишенце, с гравирани луна и звезди, пълно с бледозеленикава ароматна течност. Капачката бе прикачена на сребърна жичка с висящ на нея сребърен печат. Потиснах първоначалния си порив да отворя шишенцето на мига. По-добре щеше да е да го оставя като прелюдия към езическия ритуал тази вечер — нещо, за което да копнеех през целия ден. Поставих парфюма върху тоалетната масичка — в половината, която принадлежеше на Роуз — и й изпратих мислено горещите си благодарности. Реших да й пиша след ритуала и да й кажа, че съм си сложила от нейния парфюм в чест на вечерта на лятното равноденствие… О, защо не й писах още в същия момент? Какво ще й кажа сега?

Бях гладна, но не ми се готвеше, затова отворих една консерва боб — каква благодат е, че отново можем да си позволим да купуваме готови храни! Към боба добавих хляб и масло, лист маруля и студен сутляш, както и две резенчета кейк (истински кейк, купен от магазина!), както и чаша прясно мляко. Ейб и Елоиз седяха на стълбите и също бяха почерпени, разбира се. Ометоха боба за нула време. Нашите питомци са всеядни — Елоиз яде дори посолена маруля. (През бедняшкия ни период тя се бе превърнала в истинска вегетарианка.) После, доволни и с пълни стомаси, се опънахме върху леглото с балдахина и си подремнахме — Ейб, свит на топка в краката ми, а Елоиз — гушнала се в скута ми.

Спали сме сигурно няколко часа — не мисля, че съм имала по-дълъг следобеден сън от този. Когато най-сетне се събудих и установих, че е четири часът, се почувствах виновна. Елоиз замаха с опашка, сякаш току-що се прибирах отнякъде, а Ейб ни изгледа така, като че ли ни вижда за първи път през живота си, след което скочи от леглото, опъна гръб, заточи нокти в единствения крак на госпожица Блосъм и се спусна надолу по стълбите. Когато погледнах през прозореца, видях котарака ни да стои на отсрещната стена — старателно облизващ лапичката си. Тогава ми хрумна да си измия косата.

После дойде ред и на събирането на цветята за ритуала.

Трябва да са диви цветя — не си спомням дали така повеляваше традицията, или двете с Роуз си го бяхме измислили, но години наред неизменно се появявахме пред огъня с гирлянди от див зюмбюл и слез на шиите, с букети от напръстничета в ръка и с диви рози, затъкнати в косите. Въпреки че Роуз се отказа от честването, тя продължаваше да взема участие в брането на цветята и оплитането на венците. Вчера, докато го вършех сама, не спирах да приказвам на сестра си и да чувам отговорите й — от това Роуз започна да ми липсва още по-силно.

Със задоволство установих, че горичката е пълна с разцъфтели диви зюмбюли. Една от най-прелестните гледки, които съм виждала, е как Елоиз души зюмбюл с дългата си муцунка. Не знам как е възможно някои хора да казват, че бултериерите са грозни. Елоиз е изключителна, макар напоследък доста да се е закръглила.

Потопих букетите — дивите цветя увяхват много бързо, затова трябва да престоят във вода колкото може по-дълго, тъй като никога не изплитам венеца си преди седем вечерта. Чакайки този час да настъпи, се заех да събирам съчки за огъня. Привърших с изплитането на цветния гирлянд около осем вечерта. Небето беше все така ясносиньо, но очертанията на бледата луна вече се виждаха. Облякох зелената ленена рокля, окачих гирлянда на шията си и закичих косата си с диви рози. Чак тогава — ама съвсем в последната минута! — отворих шишенцето с парфюм, което ми беше изпратила Роуз. Вдъхнах дълбоко от омайващия аромат и мислено се озовах в огромния красив магазин, от който бяхме прибрали кожите на леля Милисънт. О, божествено ухание! Ала най-странното бе, че вече не ми напомняше за мириса на диви зюмбюли. Капнах малко парфюм върху кърпичката си и за секунда долових лек зюмбюлен полъх. През останалата част от времето обаче ароматът на парфюма бе сладък и мистериозен, напомнящ ми за лукс и най-вече за Лондон. Беше силен и буквално уби по-слабия дъх на дивите цветя. Знаех, че ще развали и прелестното ухание на свежа трева, което се носи над Белмот след топъл ден. Твърдо реших да не се парфюмирам за ритуала. Още веднъж подуших шишенцето, затворих го и слязох в кухнята, за да си взема нещата, а после поех към могилата. Бях доволна, че Елоиз не ме последва, защото винаги се опитва да отхапе парче от церемониалния кейк.

Въздухът беше застинал. Не се усещаше дори лек полъх. Слънцето вече бе залязло. Обикновено започвах тържествената част малко по-рано, за да виждам как огненият му диск изчезва зад линията на хоризонта, но опитването на парфюма бе отнело повече време, отколкото бях предполагала. Небето над Белмот беше воднисто жълто, с една яркозелена ивица, прорязваща го в основата. Но този невероятен изумруден цвят бързо избледня и изчезна още преди да стигна до кръга от камъни, очертаващи мястото на огъня на върха на могилата. Наслаждавах се на небето, докато и жълтият нюанс не изчезна от него, после се обърнах с лице към ниско надвисналата луна. Синьото, което я ограждаше, се беше сгъстило и тя вече не изглеждаше бледа, а по-скоро приличаше на огромна блестяща снежна топка.

Тишината наоколо беше така въздействаща, че сякаш я усетих като мека и плътна субстанция, обвиваща тялото ми отвсякъде. После часовникът на църковната кула удари девет и ме извади от вцепенението ми. Хвърлих наръч съчки на мястото, където щях да запаля огъня, и добавих няколкото по-дебели клона, които Стивън бе донесъл дотук, преди да замине за Лондон.

Качих се в кулата, за да взема прахан.

Огънят в чест на нощта на лятното равноденствие трябва да се пали с прахан и търкане на две късчета сухо дърво едно в друго. Когато за първи път измислихме този елемент от цялостния ритуал, с Роуз прекарахме близо час в безуспешни опити да възпроизведем искра, затова решихме, че няма да е кой знае какво нарушение на цялостния облик на обреда, ако използваме кибрит. Драсвахме клечката, запалвахме факла и Роуз изнасяше огъня навън, а аз вървях подире й, размахвайки букетчето от напръстничета.

Веднъж щом огънят бъде запален, цялата околност се изгубва в мрака, затова, преди да наклоня факлата към струпаните съчки, хвърлих един последен поглед наоколо. Не ми се щеше да оставя полята да си отидат. Тънките клонки подхванаха пламъка веднага и игриво запукаха. По-дебелите дървета прихващат по-трудно, затова коленичих на земята и започнах да духам, за да ги разпаля. Огънят лумна сякаш отведнъж. Видях как снежната луна бе хваната в огнена клетка. Пушекът се издигна нагоре и я закри за миг. Седнах и се втренчих в пламъците. Целият свят изглеждаше изпълнен със съскане, пукане и бучене.

И тогава, някак отдалеч, до мен долетя глас:

— Касандра!

Дали идваше откъм поляната? Или може би от замъка? Замръзнах на мястото си от изненада и зачаках да го чуя повторно. Опитах се да определя какъв беше гласът — мъжки или женски. Колкото и да се мъчех да си го спомня, в главата ми звучеше само пукането на огъня. След няколко секунди започнах да си мисля, че сигурно ми се е причуло, и точно тогава Елоиз залая — така, както лае, когато някой приближава.

Станах и се загледах надолу, към подножието на могилата. В началото очите ми не виждаха нищо — трябваше да свикнат с тъмнината. Над защитния ров се беше спуснала гъста мъгла и ми пречеше да забележа каквото и да било, и понеже Елоиз продължаваше да лае, реших да сляза долу и да разбера каква е причината за безпокойството й. Тръгнах, но след няколко крачки се спрях, защото кучето изведнъж замълча. И тогава гласът прозвуча отново:

— Касандрааа!

Сега вече бях сигурна, че е мъжки, но не можех да го разпозная. Със сигурност не беше на татко, нито на Томас, още по-малко на Стивън. Беше глас, който никога преди не ме беше викал.

— Тук съм! — извиках в отговор. — Кой е?

Видях нечия фигура да се мярка в мъглата. В момента минаваше по моста. Елоиз се втурна напред, изключително доволна.

„Ама разбира се! Трябва да е Нийл!“, помислих си и хукнах надолу да го посрещна.

Най-после виждах ясно. Не беше Нийл. Беше Саймън.

О, колко странно — не се ощастливих, че е той! Исках да е Нийл, ако изобщо някой трябваше да идва в нощта, в която провеждах свещенодействието си. Най-малко ми беше притрябвал човекът, който ме бе нарекъл „преднамерено наивна“. Сега щеше да има допълнително основание да затвърди това свое впечатление за мен.

Здрависахме се и аз реших, че ще го поканя да влезе вътре, без изобщо да споменавам за огъня, но Саймън погледна нагоре и рече:

— Бях забравил, че е нощта на лятното равноденствие — Роуз ми разказа за ритуалите, които провеждате всяка година по това време, стори ми се много интересно. Гирляндата ти е много красива!

Изведнъж осъзнах, че двамата се изкачваме нагоре по могилата.

Беше дошъл да се срещне с агента по недвижимите имоти, който отговаряше за Скотни, и бяха работили цял ден.

— После си помислих, че няма да е зле да се отбия тук и да поднеса почитанията си на теб и баща ти. Къде е той, между другото? В замъка не свети.

Обясних му, че татко е заминал за Лондон, и добавих, че най-вероятно е отседнал в апартамента на госпожа Котън.

— В такъв случай ще трябва да спи в моята стая — наблъскани сме като сардини в апартамента на майка ми. О, какъв божествен огън!

Седнахме на тревата. Чудех се какво ли му е разказвала Роуз за нашите ритуали — надявах се, че Саймън знае единствено за огъня и цветята. Забелязах, че гледа към кошницата ми, и побързах да отвлека вниманието му от нея.

— Как е Роуз? — попитах.

— О, много е добре — изпраща ти поздрави и целувки, разбира се. Топаз — също. Това в кошницата портвайнът на викария ли е? Роуз ми каза за него.

Гърлото на малката бутилчица портвайн стърчеше издайнически.

— Да, той ми дава по малко всяка година — отвърнах засрамено.

— Ще го пием ли, или ще правим възлияние с него?

— Ние?

— О, аз също смятам да празнувам заедно с теб. Ще представлявам Роуз — въпреки че тя се смята за прекалено голяма за подобни изпълнения.

Изведнъж престанах да се чувствам засрамена. Осъзнах, че Саймън е един от малкото хора, които биха открили истинската романтика в ритуала, посветен на нощта на лятното равноденствие, че ще види връзката между миналото и настоящето и че може би ще се усети по-силно свързан с Англия, ще преоткрие английските си корени. Затова казах:

— Добре. Ще бъде страхотно.

Започнах да вадя нещата от кошницата.

Той ме наблюдаваше с огромен интерес.

— Роуз не ми е споменавала за пакетчето с билки. За какво служат?

— Изгаряме ги — служат за защита от зли духове. Те, разбира се, не бива да са купени от магазин — трябва да бъдат собственоръчно набрани при пълнолуние. Но аз не знам къде да намеря такива, които да миришат наистина хубаво.

Саймън ме увери, че за в бъдеще ще мога да си вземам каквито си билки поискам от специалните лехи за билки и подправки в Скотни.

— Какво е това бялото?

— Сол — прогонва лошия късмет. Когато я поръсим в огъня, пламъците придобиват прекрасен син цвят.

— Ами кейкът?

— Изваждаме го и обикаляме с него около огъня, преди да го изядем. Пием и вино, след като сме изсипали малко в пламъците.

— И после започвате танците?

Казах му, че вече съм прекалено голяма, за да танцувам около огъня.

— Напротив, не си — възрази Саймън. — Аз ще танцувам с теб.

Не му казах нищо за химните, които обикновено напявам, защото ги бях съчинила още на деветгодишна възраст и звучаха наистина глупаво.

Огънят беше почнал да догаря, щяхме да имаме нужда от още клонки, ако искахме да го поддържаме жив. В кулата бях забелязала няколко стари дънера, останали от времето, когато имахме обичай да си правим пикници на могилата. Помолих Саймън да ми помогне да ги пренесем дотук.

Когато приближихме до кулата, той спря за момент и се загледа замислено във високата й тъмна снага, очертана на фона на звездното небе.

— Колко е висока тази кула всъщност? — попита. — Трябва да е над двайсет метра.

— Не чак толкова — отвърнах. — Приблизително към осемнайсет метра, но изглежда по-висока, защото е сама — около нея няма други високи постройки.

— Напомня ми за една картина — „Кулата в Сорсърър“. Може ли да се стигне до върха?

— Преди няколко години Томас успя да се изкачи догоре, но наистина е много опасно — горната част на стълбището е в още по-лошо състояние отпреди. Но дори и да стигнеш до върха, няма как да стъпиш отгоре му — покривът е разрушен преди стотици години. Ела да ти покажа.

Изкачихме изронените каменни стъпала, водещи към входа. Щом стигнахме до последното, спряхме и вдигнахме очи към бледото небе, поръсено със звезди.

През отворената врата влизаше достатъчно светлина от запаления навън огън и Саймън можа да разгледа вътрешността на кулата. Показах му избитото стълбище, което приличаше по-скоро на безразборно струпана купчина камъни. (Точно сред тези камъни крия дневника си.) Саймън ме попита какво има отзад.

— Нищо — отвърнах. — Навремето там са били гардеробните. — Може би трябваше да ги нарека „личните покои“ на собствениците на кулата, но „гардеробни“ ми се видя по-неангажиращо.

— Колко етажа е имало?

— Три — забелязват се по отбивките, които прави стълбището. Първият е бил огромно антре, над него се е издигал етажът със стаите за живеене, а най-отдолу е била тъмницата.

— Бас държа, че им е доставяло удоволствие да седят и да пируват, докато затворниците са потраквали с вериги под краката им.

Отвърнах, че най-Вероятно пиршествата са се провеждали другаде — макар да няма останали следи, замъкът Белмот е бил много по-голям, отколкото човек би могъл да предположи, гледайки тази кула.

— Най-вероятно това е била наблюдателницата… Внимавай да не се блъснеш в рамката на леглото.

Въпросната рамка си стои на това място, откакто за първи път влязохме в кулата — рамка от двойно легло, очевидно много красива навремето, а сега просто безформена маса ръждиво желязо. В началото татко имаше намерение да я изхвърли оттук, но когато видя стръкче девесил, избуяло сред решетките и устремено към слънцето, гледката много му беше харесала и той се бе отказал от намерението си. Двете с Роуз обичахме да сядаме отгоре й — мама вечно недоволстваше, че белите ни гащички са белязани с ръждивите кръгове на пружините.

— Истинска сюрреалистична картина! — възкликна Саймън през смях. — Не мога да разбера защо в тази страна се ползват предимно метални рамки от легла. Какво толкова намират хората в тях?

Изразих мнение, че сигурно металните рамки са предпочитани, защото траят с векове, докато останалите се превръщат в боклук за нула време.

— Каква здрава логика имаш — никога не би ми хрумнало, че може да е заради това. — Той замълча за момент, после рече: — Усещаш ли го? Невидимото присъствие на хората, живели някога тук?

Знаех какво точно има предвид.

— Много пъти съм се опитвала да го доловя, но въображението ми винаги представя множество лица, сякаш извезани върху гоблен — не ги виждам като истински живи жени и мъже. Живели са толкова отдавна! Но за теб сигурно има нещо много вълнуващо във факта, че един от твоите древни предшественици е построил тази кула. Колко жалко, че името Дьо Годис е отмряло.

— Бих нарекъл първия си син Етиен дьо Годис-Котън, ако знаех, че това ще му помогне да води безметежно съществуване в Англия. Ти как мислиш, дали е възможно да извлече някакви екстри от подобно име? В Америка дете, което се нарича така, със сигурност ще си умре от срам.

Според мен това име би било срам за всяко дете не само в Америка, но и навсякъде другаде по света. После Елоиз се появи и ни подсети, че всъщност бяхме влезли в кулата, за да вземем дърва.

Започнах да измъквам клоните изпод една грубо скована маса и да ги подавам на Саймън, докато той стоеше на стълбите и ги поемаше, опитвайки се да запази равновесие.

— Виж, специално за теб се случи чудо! — рече той, когато най-накрая се изкачих при него.

Мъглата се беше изместила от защитния ров по посока на Белмот и цялото подножие на могилата бе изчезнало под белия й воал.

— Също като нощта, в която видяхме духа! — възкликнах.

— Какво сте видели?

Разказах му за случката, докато носехме дървата към огъня.

— Случи се през третата година от началото на ежегодните ни ритуали. Денят беше много топъл и тих — точно като днешния. Изведнъж се появи мъгла и започна да пълзи към нас. Докато приближаваше, от нея се оформи една гигантска фигура — о, беше по-висока дори от кулата! — и увисна между нас и замъка. Изглеждаше така, сякаш фигурата се накланя бавно и ни поздравява. Никога преди не бях изпитвала такъв неистов ужас, както в онази вечер. А най-чудното е, че никоя от нас не направи опит да побегне — просто стояхме като парализирани и пищяхме с все сила. Беше много съществен момент в ритуала — предварително бях произнесла заклинание, което да доведе до появата на неземна сила.

Саймън се засмя.

— Бедните дечица! И какво стана после?

— Започнах да умолявам Бог да премахне това чудовище пред нас и Той се смили — след минута-две Роуз събра куража да вдигне очи нагоре и видя, че страшната фигура е изчезнала. По-късно започнах да съжалявам, че духът се беше изпарил — почти съм сигурна, че никой друг, освен нас и древните брити не го е виждал.

Саймън отново се засмя, после ме изгледа с любопитство и попита:

— Дали случайно не продължаваш да вярваш, че онова, което сте видели тогава, е свръхестествено явление?

Вярвах ли? Неволно погледнах надолу към приближаващата мъгла и изведнъж споменът за онази огромна злокобна фигура се върна. Изпитах такъв ужас, че за малко да изпищя. Успях да се засмея неубедително и започнах да хвърлям клонки в огъня, за да избягна отговора на въпроса.

Роуз също вярва, че е имало дух — а по онова време тя бе четиринайсетгодишна и твърде земна.

Когато огънят отново лумна, реших, че е време да продължим ритуала. Отново бях започнала да изпитвам неудобство пред Саймън. Пропуснах заклинанията (от което ритуалът стана доста скучен), хвърлихме солта и билките в огъня и разделихме кейка с Елоиз. Саймън настоя да му отрежа съвсем малко парче, защото бил преял на вечеря. После изпихме портвайна на викария — бях взела само една чаша, затова Саймън изпи своя дял направо от бутилката. Надявах се, че сега вече ще мога да приключа с честванията, но Саймън ми напомни, че ни предстоят танци около огъня. Станахме и просто направихме тичешком седем обиколки покрай огнището, а Елоиз ни следваше по петите и възбудено джафкаше. Знаех, че Саймън възприема всичко много на сериозно, затова се опитах да си придам вид на доволна — дори успях да направя няколко ентусиазирани подскока. Топаз е подходящият човек, когато трябва да се подскача, миналата година направо разтресе могилата.

— А сега какво? — попита Саймън, когато се строполихме изнемощели върху тревата. — Няма ли да принесем в жертва Елоиз?

— Ако го сторим, със сигурност бихме я излекували от животинска чума, но тя не страда от подобно заболяване. Всъщност не е останало нищо специално за правене — след като приключа с танците, просто сядам и изчаквам пламъците да догорят, а междувременно се опитвам да се пренеса назад в миналото.

Това бе напълно по вкуса на Саймън, но двамата не успяхме да стигнем кой знае колко надалеч в пренасянето си, защото не спирахме да говорим.

Мъглата се надигна нагоре, заплашвайки да закрие луната. Замъкът блесна в сребристо.

— Възможно ли е подобна гледка да бъде нарисувана?! — възкликна Саймън. — Дебюси би могъл да го изрази с музика. Харесваш ли го?

Трябваше да му призная, че никога не съм чувала дори нота, написана от Дебюси.

— О, не може да е вярно! Дори на плоча или по радиото ли?

Когато му обясних, че нямаме нито грамофон, нито радио, той изглеждаше поразен — струва ми се, че на американците им е трудно да приемат, че някои хора на света могат да я карат и без подобни чудеса на техниката.

Разказа ми, че в Скотни вече има нов грамофон — от онези, които сами си сменят плочите. Помислих, че се шегува, но той започна да ми обяснява принципа на действие и аз разбрах, че говори самата истина.

— Но защо всъщност да не те закарам да го видиш още сега?! — възкликна по едно време той. — Можем и да хапнем нещо.

— Нали каза, че си преял! — напомних му.

— Да, но ти не си. Ще ти правя компания, докато се храниш. А Елоиз ще получи кокал в кухнята. Виж я само как се опитва да изтрие росата от муцунката си! Хайде, да вървим — тази трева вече е прекалено влажна. — Той решително стана и ми помогна да се изправя.

С удоволствие приех поканата му, защото действително бях страшно прегладняла. Докато Саймън прибираше багажа в кошницата, аз застанах на стъпалата пред кулата и се опитах да съживя чувствата, които обикновено изпитвах през нощта на лятното слънцестоене. Изведнъж разбрах, че с право съм се страхувала, че тазгодишният ритуал можеше да бъде последен за мен и че ако някога отново го проведа, то ще бъде просто за забавление, а не от дълбока вътрешна потребност. Тъгата, която изпитах, не бе особено силна — хей, предстоеше ми вечеря в Скотни, не можех да бъда тъжна! Въпреки това си казах, че, срам не срам, ще трябва да се простя с магията на тази вечер — и не до следващата година, а завинаги. Сбогуването става чрез надаването на силен пронизителен вик — беше вълнуващо, когато двете с Роуз го правехме, но и сама бях достатъчно добра.

— Ауейууу! — изкрещях.

Гласът ми се удари в крепостните стени и се върна при мен. Елоиз вдигна глава към небето и нададе вой — ехото отново й отговори. Саймън бе впечатлен, сподели, че според него това е най-хубавият момент в целия ритуал.

Спускането надолу по хълма бе съпроводено от странни усещания — сякаш всяка стъпка ни отвеждаше навътре в мъглата, а ние все повече и повече потъвахме в нея, докато накрая тя покри и главите ни. Все едно някой воден дух ни бе повлякъл към дъното на езерото, което обитаваше.

— По-добре ще е да си наметнеш нещо — рече Саймън, докато вървяхме по моста, отвеждащ към двора на замъка. — Колата е открита и ще ти е студено. Ще те изчакам в нея.

Хукнах към горния етаж, за да си измия ръцете, после си капнах малко от новия парфюм — изглеждаше ми напълно подходящ за вечеря в Скотни. Гирляндата ми от цветя бе все още свежа, затова реших да не я свалям. Докато тичах към колата на Саймън обаче, си помислих, че цветята може да изглеждат като покана за питие, затова дръпнах гирляндата от шията си и я пуснах във водата на рова.

Колата, с която бе пристигнал, беше нова — много дълга и ниска.

— Аз лично я намирам за прекалено импозантна, но Роуз направо си изгуби ума по нея — обясни Саймън.

В Скотни светеха само няколко лампи — зачудих се дали слугите вече не са си легнали, защото миг преди това бях чула часовника на църковната кула да отмерва десет удара. Икономът излезе да ни посрещне. Колко изключително трябва да е да можеш да кажеш на един висок внушителен мъж: „Би ли донесъл табла с храна за госпожица Мортмейн, ще бъдем в павилиона“, без дори да се извиниш за безпокойството, което му причиняваш по това време на нощта! Аз обаче сметнах за нужно да се извиня и икономът отвърна:

— Няма нищо, госпожице.

Той тръгна към кухнята и изведнъж ми хрумна, че съвсем скоро ще бъде иконом и на Роуз. Чудя се дали сестра ми някога би могла да свикне с неговото присъствие.

Прекосихме мрачния хол и излязохме в градината през задната врата.

— Ето ги и твоите билки на лунна светлина — уведоми ме Саймън и ме поведе към една скучна леха. Идеята за билки е много по-вълнуваща от самите билки. Когато стигнахме до шадравана, Саймън пусна водата и тя заигра в големия кръгъл басейн. Седнахме на каменната пейка и се полюбувахме на подскачащите струи, после влязохме в павилиона. Саймън запали една свещ.

— Ще я изгася, когато пусна грамофона — каза той. — Ще можеш да гледаш фонтана, докато слушаш Дебюси — двете неща много се връзват.

Седнах до един от трите високи извити прозорци и впих поглед навън. Не бях влизала в павилиона, откакто го бяха превърнали в музикален салон. Освен прекрасния нов грамофон вътре имаше и огромен роял, а по полиците се виждаха прилежно наредени грамофонни плочи. Саймън приближи до тях и започна да търси албума на Клод Дебюси.

— Щом чуеш „Лунната соната“, се обзалагам, че ще я разпознаеш — каза ми Саймън.

Беше прав, разбира се — още щом чух първите ноти, си я спомних, веднъж една от съученичките ми изпълняваше тази соната на училищен концерт. Прелестна музика! Грамофонът също е чудесен — имах чувството, че слушам истинско изпълнение на пиано, но същевременно то беше много по-чисто от всяко изпълнение на живо, което бях чувала. И плочите наистина се сменяха сами! После Саймън ми каза, че следващото парче се нарича „Ла Катедрал Енглоути“. Наистина си представяш потъналата катедрала, която се показва над водата, а камбаните й започват да бият, после усещаш как отново потъва в морето.

— Сега вече знаеш защо казах, че Дебюси би могъл да опише замъка с музиката си — рече Саймън. — Виждам, че наистина ти харесва, но ми се струва, че след време ще го надраснеш. Ти си от онези деца, у които с течение на времето се развива страст към Бах.

Казах му, че докато ходех на училище, не съм изпитвала никакъв особен интерес към творбите на Бах — те оставяха у мен усещането, че някой периодично ме удря с лъжица по главата. Все пак не мога да твърдя, че съм имала добра музикална подготовка — парите за уроци свършиха, когато бях на дванайсет години.

— Ще ти пусна нещо от Бах, което със сигурност ще ти хареса — обеща Саймън и отново разрови албумите. — Също така бих искал да чуеш няколко съвременни композиции. Колко жалко, че Роуз не обича музиката!

Извърнах се към него и го загледах поразена.

— Но тя я обича! — възкликнах. — Свири много по-добре от мен, а също и пее.

— Няма значение как свири и пее — сестра ти не изпитва истинска наслада от музиката — твърдо повтори той. — Заведох я на концерт и тя направо щеше да си умре от скука. А, ето я и вечерята.

Икономът постави сребърна табла върху постланата с дантелена покривка малка масичка пред мен и ми сервира желирана супа, студено пиле, плодове, вино и лимонада, в случай че виното не ми хареса. Саймън нареди на иконома — името му е Грейвс, между другото, да запали всички възможни свещи в стаята и аз се почувствах така, сякаш съм се върнала в осемнайсети век.

— Твърдо съм решил да не прокарвам електричество тук — каза ми Саймън и освободи Грейвс.

След миг откри плочата, която търсеше, но я остави за после, след като привърша с яденето. Пусна някаква лека музика, намали звука на грамофона и седна при мен.

— Разкажи ми за Роуз — помолих го, защото изведнъж се сетих, че почти не съм питала за сестра си. Голяма егоистка бях!

Той ми разказа за тоалетите и за възхищението, което Роуз будела с появата си.

— И Топаз, а и майка ми изглеждат доста добре. Когато трите излязат заедно, това се превръща в истинско събитие.

Подметнах, че трябва да се присъединя към тях, за да доближа вида на групата до средното ниво, и в същата секунда ми се прииска да не бях го изричала. Тази моя забележка би могла да бъде погрешно изтълкувана като просене на комплимент.

Саймън се засмя и ми каза да не се правя на ударена.

— Ти си много по-красива, отколкото му е позволено на интелигентно момиче като теб. Всъщност — тук в гласа му се промъкна нотка на изненада — ти наистина си много, много красива.

— Мисля, че изглеждам малко по-добре, когато сестра ми не е наоколо — отбелязах.

Той пак се засмя.

— Е, тази вечер със сигурност си невероятно красива. — После вдигна чашата си и ме погледна над ръба й така, както веднъж бе сторил с Роуз. Изчервих се и побързах да сменя темата.

— Напоследък написал ли си нещо? — попитах.

Отвърна ми, че започнал едно критическо есе върху творбата на баща ми, но не знаел как да го завърши.

— Просто няма начин да напиша нещо за него и да не извадя на показ факта, че той отдавна е престанал да твори. Да можеше някой да ми даде поне мъничко надежда, че не е изоставил перото…

Поколебах се дали да не споделя със Саймън надеждите си, но това би означавало да му разкажа за странностите, които забелязвам напоследък в поведението на баща си. Честно казано, идеята да спомена четенето на детски книжки и съзерцаването на стари нащърбени чинии нещо не ми се нравеше. Така че оставих Саймън да продължи да разправя за своето есе, което ми се стори доста непонятно — той трябва наистина да е много умен, щом умее да говори и мисли по този начин.

Когато доядох пилето, Саймън ми обели една праскова. Бях му благодарна за това, тъй като беленето на праскови не е най-силната ми страна. Забелязах колко фини ръце и пръсти има и внезапно разбрах какво беше имала предвид Топаз, когато веднъж бе отбелязала, че всичко в него е красиво. Беше облечен в бяла копринена риза — бе свалил сакото си — и линията на раменете му изглеждаше в пълно съответствие с линията на челюстта му (колко добре постъпи Роуз, като го накара да махне проклетата брада!). Обзе ме особеното чувство, че го рисувам — знаех точно как да предам лекото повдигане в крайчетата на веждите, извивката на устните му… И докато въображението ми нанасяше щрих след щрих, всеки един от тях сякаш се проектираше върху собственото ми лице, рамене, ръце. Странно, не виждах рисувания от мен въображаем образ — пред очите ми стоеше истинският Саймън Котън, осветен от трепкащото пламъче на свещта, и продължаваше все така внимателно да бели прасковата.

Дояждах последното парче, когато откъм грамофона се разнесе невероятен звук. Попитах Саймън как се нарича тази мелодия и той отвърна:

— Тази ли? „Любовникът“, мисля. Какво ще кажеш да изтанцуваме един танц, а после ще те откарам у вас.

Той се приближи до грамофона и малко усили звука, после се върна при мен. Никога преди не бях танцувала с него и сега се чувствах много нервна — не както когато бях танцувала с Нийл. За моя голяма изненада със Саймън стъпките сякаш ми идваха отвътре. Ръцете му ме държаха много по-леко и естествено и след първите няколко секунди престанах да се притеснявам, че мога да се объркам. Нийл направо принуждава партньорката си да го следва, докато Саймън й дава пълна свобода.

Мелодията привърши, но Саймън протегна ръка и пак натисна копчето. Отново затанцувахме. Не продумвахме. Всъщност не бяхме си казали нито дума, откакто бяхме започнали танца. Не си спомням дори да съм разсъждавала — просто се движех, потопена в някаква първична омая.

Когато плочата свърши, Саймън се усмихна и рече:

— Благодаря ти, Касандра. — Продължаваше да ме държи в ръце.

Отвърнах на усмивката му.

— И аз ти благодаря — беше прекрасно.

Тогава той се приведе над мен и ме целуна.

Опитвам се да си спомня какво изпитах в онзи момент.

Изненада — със сигурност, но всички останали съпровождащи емоции някак си ми убягват. Да, със сигурност знам едно — че се чувствах щастлива, неизказано щастлива. Щастието изпълваше мозъка ми, сърцето ми, цялото ми тяло. Имаше и усещане за падащ мрак… Когато се опитвам да възстановя момента, този мрак се връща… После потръпвам от студ — студът на раздялата. В онзи миг се чувствах отделена не само от Саймън, но и от самата себе си. Фигурите, които виждам през осветения от свещ прозорец на павилиона, принадлежат на двама непознати.

Следващото нещо, което си спомням особено ясно, е смехът на Саймън — беше тих и нежен, но ме стресна.

— Ти си невероятно дете — прошепна той.

Попитах го какво има предвид.

— Само това, че целуваш страхотно — отвърна и веднага добави закачливо: — Трябва да имаш доста практика.

— Не съм целувала мъж през живота си! — извиках и веднага ми се прииска да не бях го казвала, защото, щом веднъж разбереше, че не съм свикнала да се целувам с мъже, ала въпреки това съм отвърнала на неговата целувка, той щеше да се досети от какво значение бе цялото това изживяване за мен. Откопчих се от прегръдката му и хукнах към вратата. Исках да скрия чувствата си.

— Касандра, спри! — Той ме сграбчи за ръката в мига, в който натиснах дръжката на бравата. — О, господи, много съжалявам! Трябваше да се досетя, че няма да ти хареса!

Не беше познал, мислейки си, че ме е ядосал. Успях да се овладея и отвърнах:

— Стига глупости, Саймън! Разбира се, че не си ме разсърдил.

— Но ти със сигурност изглеждаше… — По лицето му се четяха тревога и объркване. — Защо тогава се опита да избягаш от мен? Мили боже, не е възможно да съм те уплашил, нали?

— Разбира се, че не!

— Тогава защо?

Помъчих се да изровя някоя разумна причина.

— Саймън, нито съм се ядосала, нито си ме уплашил. Как бих могла да възразя да ме целуне някой, към когото изпитвам такава силна привързаност, каквато към теб? Но после… Ами изведнъж се ядосах, че си решил, че си в правото си да ме целуваш, когато си поискаш.

Той изглеждаше поразен.

— Но аз… Не съм си мислел нищо такова. Не разбираш ли, че това бе внезапен порив — защото ти беше толкова сладка през цялата вечер и защото много ми бе приятно да танцувам с теб, и защото страшно много те харесвам?

— И може би защото ти липсва Роуз — добавих безпомощно.

Саймън се изчерви и отвърна:

— Да бъда проклет, ако подмина тези твои думи с мълчание — това би било обида и за двете ви. Не, дете мое, тази целувка беше само и единствено за теб.

— Както и да е, вдигнахме голям шум за нищо — казах. — Да забравим за случилото се. Моля те, прости ми, че се държах като глупачка. А сега може ли да чуя нещо от Бах, преди да си тръгна? — Чувствах, че по този начин ще разсея напрежението му.

Саймън продължаваше да стои и да ме гледа тревожно — мисля, че се опитваше да намери думи, с които да се изрази най-ясно. Накрая се отказа.

— Добре. Ще слушаме Бах, докато гася свещите. По-добре седни отвън, за да не те притеснява сноването ми напред-назад из стаята. Ще спра фонтаните, за да чуваш по-добре.

Седнах на каменната пейка пред кръглия басейн и се загледах в притихващата вода. После откъм павилиона се разнесе музика — най-нежната и спокойна мелодия, която бях чувала през целия си живот. Виждах как Саймън обикаля из стаята и загася свещите с помощта на една малка метална фунийка. Прозорците постепенно притъмняваха, докато накрая станаха напълно черни. Плочата спря. Настъпи такава тишина, че чувах собственото си дишане.

— Е, успях ли да спечеля още един почитател на музиката на Бах? — подвикна ми Саймън, докато затваряше вратата на павилиона зад гърба си.

— Всъщност да! Бих могла да слушам онази мелодия в продължение на цяла вечност — отвърнах и го попитах за името й.

Продължихме да говорим за музика, отивайки към кухнята, откъдето трябваше да вземем Елоиз. Не беше трудно да намерим теми за разговор и по обратния път към дома. Бях успяла да потисна истинските си чувства и онова, за което говорехме, ми приличаше на леко повърхностно докосване.

Когато спряхме пред централната порта на замъка, часовникът на кулата в Годсенд удари полунощ.

— Е, поне успях да върна Пепеляшка преди дванайсет — пошегува се Саймън и ми помогна да сляза от колата.

Влезе с мен в кухнята и запали свещ. Благодарих му за прекрасната вечер, а той — за това, че съм му позволила да вземе участие в свещения ритуал по приветстването на лятното слънцестоене. Призна, че ще запомни преживяването за цял живот. После, докато си стискахме ръцете, ме попита:

— Наистина ли си ми простила?

Отвърнах му, че може да бъде сигурен.

— Вдигнах много шум за нищо. Божичко, несъмнено ме мислиш за голяма пуританка!

— Нищо подобно! — отвърна Саймън. — Мисля, че ти си олицетворение на всичко най-хубаво, което съм срещал, и ти благодаря отново. — Стисна за последно дланта ми и в следващия миг вратата се затвори зад гърба му.

Останах неподвижна в продължение на няколко секунди, после хукнах нагоре по стълбите и излязох на крепостната стена през кулата, опряна в спалнята ми. Мъглата се беше разпръснала и аз ясно виждах как фаровете на автомобила се отдалечават по посока на селото. Продължих да гледам натам дълго след като светлините изчезнаха, мярнах ги още веднъж, когато колата излезе на пътя за Скотни.

През цялото време, докато стоях на стената и наблюдавах, за мен не съществуваше нищо друго, освен тези две бледи светлинки. Най-сетне дойдох на себе си и слязох в спалнята си да се преоблека и да си легна, като нарочно насочвах мислите си към всичко друго, само не и към собствените си чувства. Щом обаче се озовах в леглото, обгърната от тъмнина, позволих на емоциите да се върнат и да ме завладеят. Изпитвах истинско щастие — само щастие и нищо друго, — също като в момента, в който бях позволила на Саймън да ме целуне, но много по-чисто и ведро. О, знаех, разбира се, че той принадлежи на Роуз и че никога не бих могла да й го отнема, дори и да проявях глупостта да опитам, което, естествено, никога нямаше да се случи. Това обаче нямаше никакво значение. Да съм влюбена, ми се струваше най-големият лукс, за който бих могла да си мечтая. Хрумна ми, че истински ценното е да обичаш, не да очакваш да бъдеш обичан в отговор — че ако обичаш чисто, истински и всеотдайно, любовта ще ти носи само и единствено щастие. За миг ми се стори, че съм открила някаква изключително важна истина.

Погледът ми случайно се спря върху силуета на госпожица Блосъм, чух я да казва:

— Е, просто се придържай към това успокояващо схващане, патенце, защото имам чувството, че наистина ще ти потрябва.

Напълно съзнавах, че е права. Но проумяването на горчивата реалност не ме доведе до униние. Заспах с усмивка на уста, по-щастлива от когато и да било.

Тринайсета глава

О, с каква горчивина чета последния ред, написан преди малко повече от три седмици — сега, когато дори не мога да си спомня вкуса на щастието!

Не прочетох нищо повече, освен последното изречение — страхувах се, че може да загубя тъпото примирение, което тази сутрин най-после успях да наложа над себе си. То е неописуемо потискащо, но е за предпочитане пред безнадеждното отчаяние, освен това ме подтикна да излея мислите си на страниците на този дневник и така да убия два-три часа от времето си. Но дали ще събера сили да пиша за отвратителното нещо, което сторих на рождения си ден? Дали ще мога да го опиша изцяло, без да скривам или туширам нищо? Може би…

Господи, колко лошо беше времето през тези последни три седмици — проливни дъждове, студени ветрове! Рожденият ми ден беше единственият слънчев в този отрязък от време. Днес също е топло, но потискащо. Седя на каменните стъпала, водещи към кулата Белмот. Елоиз е с мен — по това време на годината трябва да бъде държана настрани от други кучета, затова съм я вързала здраво с каишка за колана си, в случай че внезапно реши да се отправи на някоя интимна визита. Спокойно, Елоиз, още няколко дни и страстите ти ще утихнат, тогава отново ще бъдеш свободна.

Дъждът се изля в неделята след деня на лятното слънцестоене. Бях се качила в таванската стаичка. Погледнах навън през прозореца и видях тежките черни облаци, забулили небето. Спуснах се към долния етаж и започнах да затварям прозорците. Тогава още се чувствах щастлива, или поне така си казвах.

Когато се наведох да дръпна крилата на прозореца в спалнята ни, забелязах колко неподвижна и изпълнена с очакване изглеждаше пшеницата, надявах се, че е достатъчно млада и силна, за да устои на един проливен дъжд. После отместих очи надолу и видях разкъсаната цветна гирлянда, заседнала сред водораслите. В следващата секунда дъждът започна да се лее. Сякаш хиляди чисто нови монети от по един шилинг затупкаха по сивата повърхност на водата под прозореца. Понечих да изтичам навън и да спася гирляндата си, но в същия момент тя се плъзна във водата и потъна.

Чух драскането на Елоиз по задната врата. Отворих й възможно най-бързо и я пуснах да влезе. Козината й беше прогизнала. Избърсах я и се заех да разпалвам огъня в кухнята. Тъкмо когато съчките пламнаха, Стивън се върна от Лондон. Изпратих го да се преоблече в сухи дрехи, после двамата седнахме да пием чай. Разказах му за вечерта, прекарана със Саймън — разбира се, премълчах подробностите от емоционално естество, — а после той ми разказа за своето пътуване. Беше преодолял смущението си от фотоапарата, но очевидно се срамуваше заради гръцката туника, която Леда Фокскотън този път го беше накарала да облече. Каза, че и двата пъти е вечерял с Фокскотънови и че го настанили да спи в стая със златни завеси и златни купидончета над леглото. Освен това Обри Фокскотън му подарил домашен халат, който бил почти нов. Показа ми го и аз го одобрих, а после се съгласих, че Фокскотънови наистина трябва да са много мили хора. Цялото ми негативно отношение към Леда Фокскотън сякаш се бе изпарило.

— Показа ли ти снимките, които беше направила първия път? — полюбопитствах.

— О, да, видях ги. — Стивън не ми се стори много ентусиазиран.

— А аз кога ще ги видя? Тя не ти ли даде поне няколко?

— Предложи ми, но аз не пожелах. Толкова са големи и… ами представят ме в много ласкав вид. Ще взема две-три, когато отида да позирам отново, ако наистина искаш да ги видиш.

— Значи пак ще ходиш?

— Да, но за нещо по-различно. — Той се изчерви до корените на косата си. — О, чувствам се много глупаво дори да приказвам за това.

Спомних си писмото на Роуз.

— Да не би да иска да ти направят пробни снимки за някой филм?

Стивън отвърна, че това, разбира се, били пълни глупости.

— Но на вечерята снощи дойде един мъж, който работи в киното, и каза, че съм подходящ. Накараха ме да прочета на глас някакъв текст. Трябва да отида на прослушване — така му викат. Само не знам дали наистина ще го направя.

— Разбира се, че трябва да отидеш, Стивън! — казах окуражаващо.

Той ми хвърли кос поглед и попита дали би ми харесало, ако стане актьор — стана ми ясно, че съм сгрешила, като съм си мислела, че е загубил интерес към мен. (Тогава още не предполагах колко много всъщност съм грешала.) Задавах му въпроси единствено от любезност — нищо друго, освен Саймън не ме интересуваше в момента, — но се опитвах да изглеждам развълнувана от перспективите, очертаващи се пред Стивън.

— Но това ще бъде невероятно, Стивън! Разбира се, че ще ми хареса!

— В такъв случай ще опитам. Казаха, че ще ме обучат.

Помислих си колко добри резултати биха могли да постигнат с него — Стивън притежава доста хубав глас.

— Много е вълнуващо! — повторих. — Възможно е да стигнеш дори до Холивуд.

Той се засмя и отговори, че не разчита на това.

След като допихме чая си, Стивън ми помогна да оправим масата и после двамата отидохме във фермата Фор Стоунс. Семейство Стебинс бяха организирали парти. Мога да се обзаложа, че Айви много се зарадва на новината, че Стивън може да се снима във филм. (Не беше сигурно, разбира се, но тя го прие като даденост.) Легнах си рано, все още замаяна от щастие. Дори трополенето на дъждовните капки по покрива ми доставяше удоволствие, защото ми напомняше, че Саймън се беше погрижил течовете да бъдат отстранени. Всичко, което по някакъв начин бе свързано с него, беше особено значимо и ценно за мен. Ако някой дори само споменеше името му, имах чувството, че са ми поднесли подарък. Аз самата копнея да го повтарям непрекъснато — стига да ми се удаде възможност, веднага се хващам за нея.

Татко се върна на другата сутрин. От торбата се подаваше телефонен указател на Лондон.

— Мили боже, телефон ли ще ни прокарват? — извиках.

— О, за бога, не! — Татко хвърли торбата върху един от кухненските столове, откъдето тя моментално се строполи на земята. Указателят и още няколко книги се разпиляха по пода. Баща ми ги напъха обратно в торбата колкото се може по-бързо, но въпреки това имах достатъчно време, за да зърна някои от заглавията: „Езикът на цветята“, „Начално ниво на обучение по китайски“ и вестник „Пощенски гълъб“.

— Къде е чинията с върбовите клонки? — попитах го, като се опитвах гласът ми да звучи както всеки друг път.

— Изпуснах я на автобусната спирка на Ливърпул стрийт, но тя изпълни предназначението си. — Той тръгна към стаичката на вратаря, но после се спря и каза, че първо би искал да пийне чаша мляко. Докато му го поднасях, попитах дали наистина е отседнал в апартамента на Котънови.

— О, да — отвърна баща ми. — Настаниха ме в стаята на Саймън — между другото, той настоя да ти предам поздравите му, каза, че двамата сте прекарали чудесно, когато е идвал тук.

— А ти къде отиде, когато той се прибра?

— Останах си в стаята му, а той се настани в хотела на Нийл за една вечер, много мило от негова страна наистина. Саймън е невероятно добър, за нещастие.

— Защо „за нещастие“? — попитах.

— Защото Роуз не пропуска да се възползва от добрината му — отвърна баща ми. — Но пък, от друга страна, не съм виждал някой мъж, който до такава степен да си е изгубил ума по жена — направо да се възмутиш от целия женски пол!

— Не виждам защо, като се има предвид, че и Роуз е влюбена в Саймън.

— Наистина ли? — повдигна вежди баща ми.

Нищо не казах, надявайки се, че той ще се откаже от допълнителни коментари по темата, но за съжаление го чух да вика:

— Сигурна ли си, че сестра ти е влюбена в него, Касандра? Много ще ми е интересно да разбера.

— Ами на мен тя ми каза, че е — измърморих. — А ти знаеш, че Роуз никога не лъже.

Татко замислено замълча за минута, после отвърна:

— Да, права си. Не си спомням някога да е изричала дори и най-незначителна лъжа. Да, да, щом като казва, че е влюбена, значи наистина е — държането й от снощи също го потвърждава, естествено, ние си знаем каква е Роуз по природа.

Той остави празната си чаша на масата, а аз я взех и я отнесох до мивката. Предпочитах да съм с гръб към него, докато водим този разговор.

— И какво е било снощното й държане? — попитах.

— Изключително студено. Тя не спираше да демонстрира колко е сигурна във властта си над горкия Саймън. О, трябва да ти кажа, че сестра ти просто не може да се сдържа — тя е от жените, които не бива да бъдат обичани нежно. Ако някой мъж се влюби в такава жена, той трябва да я третира с първична бруталност. Роуз сякаш непрекъснато провокира Саймън да прояви нещо такова към нея. Но ако наистина е влюбена в него, значи всичко е наред. Саймън е много интелигентен и евентуално ще успее да постигне някакъв баланс в съвместния им живот — защото той изобщо не е слаб характер, сигурен съм в това. Само че, когато един мъж е хлътнал до уши, това неизменно го поставя в неизгодна позиция.

Успях да измърморя:

— О, надявам се, че нещата ще се развият благополучно и за двамата.

После насочих цялото си внимание към чашата. За мое най-голямо облекчение татко стана и се запъти към стаичката си. Когато ме подминаваше, той подхвърли:

— Много се радвам, че си поприказвахме по този въпрос. Сега съм значително по-спокоен.

Аз обаче не можех да кажа същото за себе си. Предполагам, че би трябвало да се зарадвам, като го слушам да приказва толкова рационално, но бях прекалено потънала в собствените си мъки и грижи — защото по време на въпросния разговор ме бяха нападнали нещастието и чувството за вина. Всяка дума, с която баща ми бе описал чувствата на Саймън към Роуз, се забиваше в сърцето ми като нож. Чак тогава осъзнах, че не само прекрасното чувство да обичаш ми беше давало криле, а също и надеждата, че Саймън всъщност не е чак толкова влюбен в сестра ми, че всъщност аз съм тази, която той обича, и че целувката го е накарала най-сетне да го осъзнае.

„Ти си глупачка, дори нещо по-лошо от глупачка — нареждах аз. — Ти си една бъдеща крадла, Касандра Мортмейн!“ Заплаках и извадих носната си кърпичка, от която ме лъхна ароматът на парфюма, изпратен ми от Роуз. Сетих се, че дори не й бях писала, за да й благодаря за подаръка. Но преди да го сторя, трябваше да очистя съзнанието си. Много добре знаех как: не биваше да допусна нещата, които въображението ми рисуваше, да се случат в действителност. Трябваше да се откажа от всякакви надежди, че е възможно да отнема Саймън от сестра си.

Това ме накара да се запитам дали в началото на запознанството ни с двамата Котънови съм имала някакви шансове да спечеля сърцето на Саймън. Може би бях пропуснала шанса си на първи май, когато аз и той вървяхме заедно към селото. О, ако бях мъничко по-забавна! Но това едва ли би ми помогнало особено — Саймън не бе обърнал внимание на това дали Роуз е забавна, или не, беше се влюбил в красотата й и после всичко в сестра ми бе започнало да му се вижда изключително.

После си спомних думите на госпожица Марси: „Скъпата ни Роуз ще води мъжете за носа“, и ми хрумна, че и баща ми беше имал предвид същото, когато бе отбелязал, че сестра ми осъзнава властта си над Саймън и не пропуска случай да я демонстрира. Изведнъж изпитах огромното желание да разбия Роуз на пух и прах, направо да я смажа.

Седнах до огъня и оставих въображението си да се развихри. Представих си апартамента на госпожа Котън — снабдих го с балкон, гледащ към Хайд Парк. Започнахме там, после се прехвърлихме вътре. Роуз ни свари, докато Саймън ме целуваше, и направо побесня. Или това стана по-късно? Толкова много неща си представях, че те започнаха да се объркват и сливат. Не бих могла да ги опиша в детайли, защото, макар и в момента да бяха прекрасни, впоследствие ми донесоха срам и угризение. Продуктите на въображението са като наркотик — човек се нуждае от тях все по-често и по-често и с всеки следващ път изпитва необходимостта да си представя нещата още по-вълнуващи и прекрасни — докато не се стигне до пълно затъпяване, разбира се. То изчезва след няколко дни и фантазиите отново се развихрят с пълна сила. Не знам как бих се осмелила да погледна Роуз в очите след всички неща, които в представите си й казвах и причинявах — стигнах дотам, че се видях да я удрям и ритам! Естествено, неизменно си повтарях, че тя не е влюбена в Саймън, а е с него само заради парите му. Бедната Роуз! Аз толкова я обичам, а същевременно страшно я мразя.

Изобщо не бях в настроение да пиша на сестра си, но следобеда успях да си наложа да седна и да хвана писалката — имах чувството, че съм влязла в ролята на главната героиня на някой роман, и наистина се вживях в нея. Писах на Роуз какво удоволствие ми е доставил подаръкът й, разказах й за Ейб и Елоиз, както и за отвратителното време — дъждът беше много полезен като преход към: „Какъв късмет, че поне в нощта на лятното слънцестоене времето беше чудесно. Доволна бях, че Саймън дойде и се присъедини към ритуала — предай му, че всяка минута, прекарана в неговата компания, много ми е харесала…“ Обзе ме неописуемо вълнение, докато пишех тези редове — сякаш признавах на Саймън колко щастлива бях, че ме е целунал. Ала след като пуснах писмото и си тръгнах към къщи, започнах да се притеснявам: ами ако той наистина се досетеше какво съм имала предвид? Хрумна ми още нещо, от което направо ми призля: ами ако беше казал на Роуз, че ме е целунал? Ами ако двамата добре са се посмели за моя сметка?

Толкова ме заболя, че простенах високо. Идеше ми да се отъркалям в калта и да потъна вдън земя от срам. Добре, че много добре знаех как ще изглеждам, след като го сторя, така че си останах права. Само дето не можех да продължа по пътя си. Приседнах на една греда и се опитах да избия пороя мисли от главата си — и, разбира се, случи се точно обратното. Зададох си въпроса дали Саймън не беше постъпил нечестно, като ме бе целунал, след като беше влюбен в Роуз, дали не беше от онези мъже, които смятаха, че могат да целунат, което си момиче поискат? Най-зле се чувствам, когато си помисля нещо лошо за Саймън, не че го допускам често или задълго.

След като постоях известно време на дъжда, стигнах до извода, че не се е случило нищо страшно, като ме е целунал. Въпреки че ме беше уверил в противното, бях сигурна, че го е направил, защото Роуз му е липсвала. Струва ми се, че американците се целуват много по-често и с по-голяма лекота, отколкото англичаните. Преди време госпожица Марси ми беше показала едни американски списания, където почти на всяка страница се виждаха картинки на целуващи се хора. Предполагам, че американците са много емоционална нация. Със сигурност не бих се изненадала, ако Нийл беше понечил да ме целуне — изобщо нямаше да си внуша, че го прави, защото е дълбоко влюбен в мен. Със Саймън нещата сякаш стояха другояче, но…

Изведнъж извърнах лице към дъжда и извиках:

— Той няма да каже на Роуз, няма да ми се присмее. Не е направил нищо лошо — каквито и да са били мотивите му, те със сигурност са били почтени. Ако обичаш някого, трябва да му вярваш.

После се надигнах от гредата и отново поех към къщи. Беше ми горещо въпреки студения проливен дъжд.

Успокоението ми трая до другата сутрин. Още щом се събудих, върху гърдите ми легна огромна тежест. Спането е прекрасно нещо — никога преди не съм го възприемала като върховно удоволствие, но напоследък го смятам именно за такова. Най-любимото ми време са минутите преди да заспя — тогава мога спокойно да се отдам на мисли за Саймън и да прогоня за малко неприятното чувство. Често си лягам и през деня. Не е много нормално за някои, които е влюбен толкова силно като мен, да яде и спи толкова често, нали? Дали не съм почнала да откачам?

Другият лукс, който си позволявам, е плачът. Винаги, след като съм плакала, се чувствам блажено спокойна. Само дето не мога да го планирам — обикновено на лицето ми му трябва много време, докато възвърне нормалното си изражение след дълъг и освежителен плач. Така че не е подходящо да проливам сълзи сутрин, защото ще трябва да седна на масата срещу татко на обяд, следобедите също не са особено благоприятни за това занимание — Томас се прибира от училище към пет. Остава ми времето, след като съм си легнала и преди да съм заспала, но, както вече казах, това са най-щастливите ми минути и не искам да ги развалям. Дните, в които татко прекарва часове в библиотеката в Скотни, са най-добри за плакане.

В срядата от тази първа моя нещастна седмица се отбих да видя викария. Той има доста партитури с музика и се надявах, че ще мога да открия някоя от мелодиите, които бях слушала със Саймън. Дъждът беше спрял за малко и аз тръгнах, газейки из разкаляния път към селото. Трябваше да внимавам да не се издам пред викария. Същевременно се питах дали няма да е облекчение да се доверя на някого — както направи Луси от романа „Вилет“. Е, вярно, че викарият не е на достатъчно високо стъпало в църковната йерархия, за да му се изповядва човек, а освен това знаех, че по-скоро бих умряла, отколкото да кажа дори и дума пред когото и да било. Но чувствах, че нещастница като мен все пак би трябвало да потърси някаква помощ от църквата. После си рекох, че когато съм щастлива, изобщо не се сещам за съществуването на църквата, така че едва ли бих могла да очаквам тя да стори нещо за мен, когато изпадна в отчаяние, както сега. Не можеш да получиш пари от застраховка, ако предварително не си внесъл определената сума, нали така?

Заварих викария да обмисля поредната церемония, увит в пътническото одеяло, което бе купил от нас. Обожавам кабинета му — облицован е с боядисани в зелено дървени плоскости, с изключение на едната стена, която от горе до долу е покрита с рафтове с книги. Икономката му поддържа идеален ред и чистота.

— Каква приятна изненада! — възкликна той, щом ме видя. — Вече имам извинение да спра работата си и да запаля огъня в камината.

Позволи ми да прегледам партитурите — те миришат на мухъл и са доста захабени. Викарият ги е купувал главно при разпродажби. Докато обръщах страниците, си мислех за всички хора, които са правили това преди мен, и така се чувствах някак по-близко до композиторите.

Въпреки че не открих онова, което търсех, ровенето из старите партитури ми подейства успокояващо — когато се пренасям в миналото, настоящето ми изглежда по-малко реално. Докато търсех, викарият бе извадил бисквити и Мадейра. Никога преди не бях пила мадейра — много ми хареса, по-скоро идеята, че пия вино, отколкото вкусът му. Чувствах се като героиня от някои стар роман. За миг се отделих от обвивката на собственото си тяло, погледнах се отстрани и си помислих: „Бедната Касандра! Не, на нея все не й върви. Започнала е да линее.“

Поприказвахме за Скотни и Котънови, за това, как чудесно се бяха наредили нещата за цялото ни семейство и колко щастливи сме всички заради Роуз. Викарият беше много заинтригуван, когато му казах, че Саймън е взел участие в ритуала, посветен на нощта на лятното слънцестоене, и ме обсипа с въпроси. После се прехвърлихме на темата за религията, което пък изненада мен, защото викарият рядко повдига този въпрос — искам да кажа, пред членовете на моето семейство.

— Тези дни трябва да опиташ да дойдеш на служба — посъветва ме той. — Вярвам, че ще ти хареса.

— Но аз и преди съм опитвала, нали? — възразих. — Идвала съм в църквата, но не смятам, че ми е от голяма полза.

Той се засмя и отвърна, че доколкото знаел, от време на време ме хваща по някоя инфекция, после рече:

— Болестите зависят много от физическото състояние на организма, но когато човек има емоционални проблеми, може да потърси облекчение в църквата.

Спомних си за разсъжденията ми по пътя към селото.

— О, не смятам, че е честно да се втурваш към църквата само когато се чувстваш зле! — възкликнах.

— Напротив, нечестно ще е, ако не го направиш, защото така лишаваш религията от възможността да изпълни главното си предназначение — да дарява мир и спокойствие на хората.

— Искате да кажете, че всеки човек, изпаднал в силна нужда, е възможност за Бог да се докаже?

— Точно така. Разбира се, има две крайности — на пълно щастие и пълно нещастие. И в двата случая човек трябва да се обърне към Бога.

Казах му, че никога не съм се замисляла по този въпрос. Викарият ми сипа още малко мадейра и рече:

— Смятам, че религията има шанс да се изяви винаги, когато човешкият гений създава нещо — музика, стихове, картини. Лично аз смятам, че сама по себе си религията също е изкуство — най-великото от всички изкуства на земята. Чрез него човек достига най-добро единение.

— Имате предвид единение с Бога, нали?

Той така изпръхтя, че мадейрата изхвърча от устата му.

— Какво толкова смешно казах? — попитах го, докато изтриваше сълзите от очите си.

— Разсмя ме пълното безразличие, с което произнесе тези думи. Господи, каква дълга и влажна седмица! — заключи и извърна очи към прозореца.

Дъждът бе започнал отново, по-силен отпреди.

— Чудя се само как младите днес възприемат понятието „Бог“. Когато го чуят, те изпитват непреодолима досада и се държат пренебрежително.

Опитах се да му обясня:

— Ами веднъж щом човек престане да вярва в добрия стар джентълмен с брада… Думата „Бог“ звучи прекалено конвенционално.

— Тя просто обобщава идеята за там, откъдето идваме, там, накъдето отиваме, и за смисъла на този път.

— И нима религиозните хора успяват да стигнат до отговора на тези въпроси?

— Стигат близо до отговора, и то само понякога. — Викарият добродушно ми се усмихна и двамата поднесохме чашите с мадейра към устните си. После той продължи: — Сигурно църковните служби също ти се струват конвенционални — мисля, че те разбирам. О, те са достатъчно добри за старците, а и са средство за сближаване на хората. Ако обаче някой атеист реши, че се нуждае от утехата, която религията може да му донесе, му препоръчвам да влезе и да седне в празна църква — казвам да седне, не да коленичи! И да се вслуша в тишината, а не да се моли. Отправянето на молитви към Бога е много сложна работа. Неопитните молители са склонни да мислят за Господ Бог като за някоя ротативка — ако нищо не спечелят, казват: „Бях сигурен, че е празна работа“. А всъщност цялата тайна на молитвата е да си сигурен, че ротативката е пълна.

— Но как може човек да е сигурен?

— Като се постарае сам да я напълни.

— С вяра ли?

— С вяра. Предполагам, че това е поредната скучна дума за теб. Предупреждавам те, че сравнението, което дадох с ротативката, ще се разбие на пух и прах само след миг. Та искам да ти кажа, че ако някога се почувстваш много, много нещастна — каквато очевидно в момента не си, като се има предвид колко блага са се изсипали върху семейството ти напоследък, просто опитай да поседиш в празна църква.

— И да се ослушам за отговора?

Двамата се засмяхме, после замълчахме, загледани в пламъците на камината. Мислех си колко добър е викарият и колко хубаво е, че никога не се прави на прекален светец. И за пръв път през ума ми мина мисълта, че щом такъв умен и високообразован човек може да се посвети на религията, значи е много безочливо от страна на някакво неуко момиче като мен да проявява пренебрежение към тези въпроси.

Зачудих се дали не съм атеистка. Никога не се бях определяла като такава, а понякога — особено когато времето е прекрасно — дори съм била почти сигурна, че някъде трябва да има нещо. Моля се всяка вечер, макар молитвите ми да са по-скоро гласно изказани пожелания… Е, не точно — моля се ей така, за всеки случай, ако вземе да се окаже, че има Бог. (Не бях отправяла молитви във връзка със Саймън — знам, че не трябва да се моля той да ме обикне, но в същото време не мога да поискам и другото — аз да престана да го обичам, по-скоро бих умряла, отколкото да изрека подобно нещо.) Със сигурност никога по време на молитвите ми не съм изпитвала чувство за единение с Бога. Авенюто, което си бях представяла — метафората на моя живот, любовта ми към Саймън, аз самата, завряна в таванската стаичка и драскаща бързо в дневника си — Всичко това се смеси в един образ, докато гледах огъня, стъкнат в камината на викария.

От мислите ми ме изтръгна звънът на часовника. Скочих да си вървя и бях поканена да остана за обяд, но за съжаление трябваше да се прибера у дома и да сготвя на татко.

Викарият ми помогна да си облека палтото и ме помоли, като мина покрай църквата, да надникна вътре за всеки случай — да видя дали не е забравил някой прозорец отворен. Дъждът отново беше спрял, но викарият искаше да е сигурен, че ако пак завали — което със сигурност ще се случи, — църквата няма да се напълни с вода. Махнах на любезния си домакин и хукнах през църковния двор. Влязох в църквата през страничния вход. Когато затворих вратата зад гърба си, ми хрумна, че викарият ме беше изпратил тук и дори ме бе посъветвал как да получа облекчение посредством религията, без да има ни най-малка представа колко много се нуждаех от това.

Проверих прозорците — всичките бяха здраво затворени. „Ето те в празна църква, Касандра — казах си. — Най-добре ще е да се възползваш от този шанс.“

Бях близо до олтара, затова реших да го огледам внимателно — беше красив, но не ми оказваше никакво особено. Въздействие. Букетът от бели рози, потопен отпред, беше прекрасен, но цветовете бяха поочукани от дъжда и имаха вид на изкуствени…

Помислих си, че изобщо не се усещам успокоена и в мир със себе си. После добрият глас на викария прозвуча в ушите ми: „Седни и се вслушай.“ Беше ми казал да не се моля и понеже олтарът винаги ме провокира да падна на колене и да се впусна в молитви, обърнах гръб, седнах на стъпалата пред него и зареях поглед из централния кораб на църквата. Ослушах се.

Чувах как дъждовната вода се стича по водосточните тръби, как клонките на едно дърво дращят по стъклото на близкия прозорец, но църквата изглеждаше някак откъсната от всичко, което ставаше навън — така както аз се чувствах откъсната от нея. „Аз съм безпокойство в тишина и тишина в безпокойство“, помислих си.

След около минута усетих, като че ли тишината притиска главата ми — в началото си внуших, че това сигурно е добър знак, но нищо особено не се случи. После си спомних, че викарият беше говорил за възможността човек да почувства Бог с всичките си сетива, затова дадох почивка на ушите си и задуших наоколо с нос. Долових мирис на старо дърво, древни молитвени килимчета и овехтели молитвеници — тежък, наситен с миризма на прах въздух. Не усещах аромата на розите пред олтара. Вкарах в действие следващото си сетиво. Естествено, в устата си усещах вкус на бисквити и мадейра. Докосване: усещане за хладния камък на стъпалата под мен. Що се отнася до зрението — наистина имаше какво да се види: резбованият купол, гробницата на Де Годис, високият амвон, който изглеждаше едновременно празен и обвиняващ. О, забелязах цяла дузина неща, повечето от тях — красиви, но не видях онова, невидимото, което търсех. Затова затворих очи: викарият беше препоръчал да се използват всичките сетива и едновременно с това никое от тях. Казах си, че може би ако успея да изпразня мозъка си от мисли…

Често се бях опитвала — дори по едно време бях убедена, че това е единственият начин, по който ще успея да надникна в бъдещето, но бях успявала да си представя единствено непрогледна тъмнина. Докато седях на стълбите пред олтара, видях сгъстена тъмнина от когато и да било и не само я видях, ами я и почувствах — сякаш тонове тъмнина ме притискаха от всички страни. Изведнъж си спомних един ред от стихотворение на Вон: „Някои казват, че Бог е дълбока, но ослепителна тъмнина“ — и в следващия миг тъмнината избухна като искрящ фойерверк. Дали това наистина беше Бог? Дали ми се беше случило? Не, сигурно си го бях въобразила. После часовникът на кулата иззвъня и изпълни пространството със звуци. Отворих очи — бях в прекрасна, студена и задушна църква, на която й беше все тая дали съм жива или мъртва.

Звънът на часовника ме накара да осъзная, че ще закъснея с приготвянето на обяда на татко. Тичах почти през целия път към замъка. Цялото бързане се оказа напразно — когато влязох в кухнята, установих, че баща ми се е самообслужил — студеното печено изглеждаше така, сякаш бе накълцано с мистрия. После беше излязъл. Понеже велосипедът му липсваше, предположих, че е поел към Скотни. Възползвах се от възможността да се наплача като хората — до чая имаше много време, така че щях да успея да се появя в нормален вид пред мъжете. После се подкрепих с парче кейк и чаша прясно мляко. Чувствах се по-добре от всякога и не можех да спра да си задавам въпроса, дали наистина не бях успяла да се докосна до Бога по време на престоя си в църквата.

На следващата сутрин тежестта в гърдите ми вече бе адски непоносима. След закуската ми беше толкова зле, че когато вървях, се опирах с ръка на стените — не знам защо, когато съм нещастна, се опирам по стените, но е факт. Не ми се плачеше, крещеше ми се! Хукнах към полето, намерих едно отдалечено от всички кътче и завиках така, както никога не бях крещяла през живота си. После се почувствах изключително глупаво. Отгоре на всичко бях измокрена до кости. Обзе ме неустоимото желание да седна пред огъня в кабинета на викария, да отпивам мадейра и да си бъбря с приятния домакин. И понеже бях по средата на пътя между селото и замъка, реших, че всъщност мога да отскоча дотам. Трябваше да измисля благовиден предлог за това свое второ посещение — най-добро ми се стори обяснението, че дъждът ме е застигнал по пътя, а аз съм излязла без връхна дреха и ми е станало студено. Не че много ме беше грижа какво ще си помисли викарият или някой друг за мен — единственото, от което се нуждаех, беше пращящ огън и чаша мадейра.

Когато пристигнах пред къщата, вътре нямаше никой.

Стоях отвън, натисках звънеца и удрях с юмруци по вратата, но никой не се появяваше да ми отвори.

Поколебах се дали да не се промъкна в църквата и да изчакам завръщането на викария там, но точно в този момент госпожа Джейкс ми извика от кръчмата — викарият и икономката му отишли да пазаруват в Кингс Крипт и щели да се върнат по тъмно.

Изтичах при нея и я попитах дали би се съгласила да ми даде чаша портвайн на вересия. Госпожа Джейкс се засмя и отвърна, че по закон няма право да продава алкохол преди дванайсет на обяд, но може да ме почерпи едно.

— Кълна се, че имаш нужда да си пийнеш — рече тя, докато отивахме към бара. — Вир-вода си. Свали тази рокля и ми я дай да я изсуша на огъня в кухнята.

Там някакъв мъж оправял мивката, така че нямаше как да седна без рокля, но госпожа Джейкс залости вратата към бара и ме увери, че няма да пусне никого вътре. Съблякох роклята си и й я дадох, а после — останала само по гащи и корсаж — се наместих удобно на един стол и отпих от портвайна си.

Питието ме затопли приятно, но обстановката в старите английски кръчми едва ли може да разведри някого. В миризмата на вкиснала бира има нещо особено потискащо. Ако бях в по-добро настроение, може би щях да извлека някакво удоволствие от мисълта, че в продължение на триста години няколко поколения английски селяни са се отбивали тук да си пийнат, но вместо това си представях колко ужасен трябва да е бил животът им и не спирах да си повтарям, че всичките те вече са мъртви. На стената зад бара имаше огледало — в него се отразяваха мокрите надгробни камъни в отсрещния църковен двор. Замислих се за дъжда, който прониква в земята и стига чак до изгнилите ковчези, а през всичкото това време от мократа ми коса се отцеждаха капки и се търкаляха по гърба ми.

Както и да е, когато допих портвайна си, установих, че се чувствам малко по-добре. Усещах се някак тежка и тромава, а очите ми не спираха да се местят от едно нещо на друго, докато най-сетне не се спряха на бутилките с шери бренди и кремдементе — питиетата, които двете с Роуз си бяхме поръчали през онзи знаменателен майски ден. Изведнъж сърцето ми се изпълни с горчива омраза към зелената напитка и с особено силна привързаност към рубиненото на цвят бренди.

Приближих до вратата на кухнята и надникнах.

— Госпожо Джейкс, бихте ли ми сипали едно шери бренди, моля? — извиках. — Вече е дванайсет часът, така че може да ми сервирате, без да престъпвате закона, а аз ще ви платя по-късно.

Тя дойде и ми сипа една чаша. Когато върна бутилката на мястото й, със задоволство установих, че от нея е изпито повече, отколкото от кремдементето.

„Сега всички ще си мислят, че шери брендито е по-хубаво“, рекох си. В този момент на вратата на кръчмата почукаха двама старци и поискаха да изпият по една бира. Госпожа Джейкс ме отпрати заедно с напитката ми.

— Можеш да изчакаш в стаята на госпожица Марси — каза ми тя. — Роклята ти още не е изсъхнала.

Госпожица Марси обитава под наем в една от стаите над кръчмата — достатъчно далеч от шума на бара, разбира се. Откакто е дошла в Годсенд, не спира да разправя, че ще си купи собствена къща, но все така продължава да живее в „Ключовете“. Не мисля, че някога ще се изнесе. Госпожа Джейкс се грижи добре за нея, а и училището е на един хвърлей разстояние.

Докато се изкачвах по стълбите, краката ми се подгъваха. „Бедно дете — казах си, — ти си много уморена.“ С облекчение се отпуснах в плетеното кресло на госпожица Марси — беше по-ниско, отколкото бях предполагала. Отпих огромна глътка от шери брендито си, после допих и остатъка с дълбоко задоволство — да видим сега кое е по-доброто, мислех си, шери бренди или кремдементе! После обаче ми хрумна нещо, за което не се бях сещала до този момент — че всъщност зеленото е моят цвят, а розовото — на Роуз, така че цялата тази работа с ликьорите си беше пълна глупост. Зачудих се дали не съм започнала да се напипам. Хвърлих поглед към огледалото на тоалетната масичка. Изглеждах ужасно — косата ми висеше на фъндъци, лицето ми беше мръсно, а изражението ми — пиянски сантиментално. Ухилих се на себе си без причина, после се замислих коя в действителност съм аз, но ме обзе чувството, че съм на крачка от лудостта, затова побързах да извърна очи от огледалото и се опитах да насоча размишленията си в друга посока.

Огледах стаята на госпожица Марси. Колко интересно — всичките й лични вещи са много малки! Картините, окачени по стените, всъщност са пощенски картички с напечатани върху тях репродукции на майсторите от Старата школа.

Госпожицата има колекция от метални фигурки на животни, размерът на всяка от които не надвишава три сантиметра, колекция от миниатюрни дървени обувчици и шарени кутийки, големи колкото да поберат няколко пощенски марки. Онова, което прави всичките тези неща да изглеждат дори по-малки, отколкото бяха в действителност, е големината на стаята. Тя е огромна, а и мебелите на госпожа Джейкс са големи и масивни.

Докато оглеждах микроскопичните канички от девънски порцелан, наредени върху полицата на камината (пет на брой, с по едно диво цвете във всяка), усетих, че въодушевлението ми, причинено от шери брендито, помръква — може би това се дължеше на факта, че вятърът внезапно изфуча в комина и една студена въздушна струя ме прониза. Увих се в покривката на леглото и полегнах върху него. Тъкмо заспивах, когато госпожица Марси се прибра за обяд.

— О, бедното дете! — извика тя, спусна се към мен и сложи хладната си длан на челото ми. — Чудя се дали да не ти измеря температурата?

Уверих я, че ми няма нищо, а съм зачервена не от друго, а от изпития алкохол.

Тя се изкикоти, примигна объркано, после рече:

— Ама наистина ли?

Изведнъж се почувствах ужасно уморена от живота, а също и стара в сравнение с госпожица Марси. Тя ми донесе роклята и кана с гореща вода. Стана ми по-добре, след като се измих, макар тежкият воденичен камък да продължаваше да притиска гърдите ми.

— Трябва да се прибирам — казах. — Вече съм закъсняла с обяда на татко.

— О, баща ти е отново в Скотни — осведоми ме госпожица Марси. — Там го хранят с прекрасни крехки пържоли. — Научила това от госпожа Джейкс, която го била чула от месаря, който пък го бил чул от готвачката в Скотни. — Така че можеш да останеш и да обядваш с мен. Госпожа Джейкс ще изпрати достатъчно храна, ще има и за двете ни.

Храната на госпожица Марси пристига на табли направо от кухнята, но тя разполага със специални лакомства, които държи в големия махагонов шкаф в единия ъгъл на стаята.

— Обичам да си хапвам от тези нещица през нощта — довери ми тя, докато изваждаше кутия с бисквити. — Винаги се събуждам около два часа след полунощ и тогава непременно трябва да сложа нещо в устата си.

Представих си я — легнала в огромното меко легло, загледана в озарения от лунна светлина квадратен прозорец и гризяща бисквита.

— Дълго ли оставате будна? — попитах.

— О, около четвърт час. Когато чуя часовника да отмерва два и четвърт, си казвам, че трябва да бъда добро момиче и да заспя отново. Обикновено си измислям по някоя приятна малка историйка, докато заспивам.

— Като каква например?

— О, не става дума за истински истории, разбира се. Понякога се опитвам да си представя какво става по нататък с героите от някоя книга — искам да кажа, след като съм стигнала вече до края. Или пък мисля за интересните хора, които познавам — милата Роуз, пазаруваща из Лондон, Стивън, позиращ пред добрата госпожа Фокскотън.

— А не ви ли се случва да си измисляте истории за самата себе си?

Тя ме погледна удивено.

— Знаеш ли, не мисля, че някога съм го правила. Може би защото не се намирам за особено интересна.

На вратата се почука и госпожица Марси стана да внесе таблите с храната. Госпожа Джейкс ни беше изпратила задушено месо и ябълков пай.

— О, много добре! — възкликна госпожица Марси, щом видя яденето. — Задушеното действа особено успокояващо в дъждовни дни като днешния.

Щом седнахме да се храним, подхвърлих, че е рядкост да срещнеш човек, който да не намира себе си за интересен.

— Ама никога ли не сте се занимавали със себе си в своите фантазии, госпожице Марси? — настоях.

Тя налапа една огромна хапка и замислено задъвка.

— Може би съм го правила, но е било много отдавна — отвърна след известно време. — Когато съм била малко момиченце. Скъпата ми майчица винаги ми повтаряше, че съм била изключително егоцентрична и недоволна.

— Е, сега със сигурност не сте такава, госпожице Марси. Какво ви е променило?

— Бог ми изпрати истинско изпитание, скъпа. — После ми разказа, че двамата й родители починали един след друг в рамките на един месец, тогава била едва седемнайсетгодишна. Каза, че се чувствала ужасно. — О, скъпа! Не вярвах, че слънцето ще заблести отново! Един ден местният свещеник ме помоли да придружа група деца, които отиваха на лагер в планината. И знаеш ли? Стана истинско чудо! Мисля, че именно по онова време започнах да намирам другите за по-интересни от мен.

— На мен едва ли би ми подействало така — рекох. — Искам да кажа, ако някога се почувствам нещастна…

Тя ме увери, че рано или късно ефектът и върху мен щял да бъде същият, после ме попита много ли ми липсва Роуз. Забелязах, че ме гледа втренчено, очаквайки отговора, затова отвърнах:

— О, да! — И заприказвах за новите дрехи на сестра си и за това колко се радвам за нея, докато не чухме детски гласове под прозореца: децата се връщаха в училището след обедната си почивка. Тогава госпожица Марси скокна, извади малка кутийка и напудри носа си в снежнобяло.

— Днес следобед имаме пеене — уведоми ме тя. — Винаги очакват с нетърпение часовете по музика.

Спомних си за пеенето на децата през онзи прекрасен майски ден и за Саймън — толкова мил и засрамен, когато се беше изправил да изнася реч пред учениците. О, прелестно време — тогава още не беше направил предложение на сестра ми!

Слязохме в кръчмата и аз благодарих на госпожа Джейкс за всичко, включително и задето се бе съгласила да ми продаде шери бренди на вересия. (Струва цял шилинг, и то след намалението! Пиенето наистина разорява хората!) Дъждът беше престанал, но навън продължаваше да е сиво и студено.

— Надявам се, че до събота ще се проясни — каза госпожица Марси, — защото тогава смятам да заведа децата на пикник. Дали би намерила време да ми помогнеш, скъпа? Ти измисляш такива хубави игри!

— Страхувам се, че съм доста заета, натрупала ми се е работа покрай замъка — отвърнах бързо.

Хлапетата пищяха из двора на училището и бях сигурна, че не бих могла да понеса подобно нещо в рамките на цял следобед.

— Колко съм несъобразителна! — възкликна госпожица Марси. — Ама разбира се, трябва наистина да ти е натоварено, особено в края на седмицата. Тогава, освен баща ти вкъщи са и двете момчета, трябва да се грижиш за тях. Но може би ти остава малко свободно време през дългите вечери? Някои от старците в селото обожават да им се чете на глас.

Онемях от удивление. Нито Роуз, нито аз някога сме си падали по този вид дейности, пък и, честно казано, не вярвам, че селяните искат някой да ги занимава с подобни неща. Изглежда, госпожица Марси забеляза изражението на лицето ми, защото тутакси рече:

— О, това бе просто идея, нищо повече. Помислих си, че може да те разведри, ако животът ти се струва скучен без Роуз.

— Всъщност изобщо не ми е скучно — отвърнах. Бог ми е свидетел, че наистина не бих нарекла „скучно“ дълбокото отчаяние, в което бях изпаднала. Милата госпожица Марси нямаше как да знае, че хич не ми е до Роуз! В този момент към нас се спуснаха някакви малчугани — носеха жаба в кутия за обувки. Госпожица Марси се сбогува и тръгна с тях към езерото, за да видят как жабата ще скокне във водата и ще заплува.

Когато се прибрах, замъкът беше напълно пуст — дори Ейб и Елоиз бяха излезли нанякъде. Усетих вина, задето не бях се върнала навреме, за да ги нахраня. Излязох на двора и започнах да ги викам, но те не се появиха. Почувствах се по-самотна от всякога и много, много тъжна. Накъдето и да се обърнех, виждах потискаща сивота: в защитния ров течеше сива вода, крепостните стени извисяваха сива снага, небето бе ниско надвиснало — мрачно и сиво. Даже пшеницата, която по това време на годината ставаше златистозелена, сега изглеждаше безцветна.

Седнах на пейката до прозореца и се загледах тъпо в госпожица Блосъм. Изведнъж гласът й проряза съзнанието ми:

— Трябва да отидеш на онзи пикник, скъпа моя.

Попитах я наум защо смята така.

— Защото малката госпожица Примигващи очички е права — това ще те разсее от грижите ти. Когато човек прави нещо за другите, това го зарежда с положителна енергия.

— Също като портвайна — отвърнах саркастично.

— Не подхожда на възрастта ти да говориш подобни неща — скастри ме госпожица Блосъм. — Макар да съм готова да призная, че беше комична гледка, докато се втеляваше покрай онова шери бренди. Трябва да ти се признае, че имаш вкус към добрите питиета!

— За съжаление, не мога често да удавям мъката си в пиене — отвърнах. — Прекалено скъпо е. Едно добро почистване на къщата ще има същия ефект, а е далеч по-евтино.

— Също и религията — подметна госпожица Блосъм. — Някои твърдят, че обръщането към Бога е най-добрият начин да намериш успокоение. Ако беше продължила да се опитваш да постигнеш единение с Господ, можеше и да успееш!

Знам, че ще прозвучи странно, но много често ми се случва да казвам чрез устата на госпожица Блосъм неща, които не съм подозирала, че знам. Когато тя заговори за приближаването ми до религията, осъзнах, че всъщност е много права. Дали бях станала вярваща? Е, промяната в мен не бе чак толкова драстична — може би просто бях станала малко по-благосклонна към религията, това е. Осъзнах и смисъла на сравнението, което викарият беше направил между религията и изкуството — превръщането на скръбта в красота наистина би могло да помогне на човек да се излекува от тъгата си — точно както едно произведение на изкуството може да представи нещо тъжно в красива светлина.

Помислих си, че тайната е в жертвоготовността. Човек трябваше да е готов да пожертва нещо в името на изкуството. Същото е и с религията — впоследствие жертвата се възнаграждава. Просто се загубваш в нещо, което е извън теб, и така намираш мир и спокойствие. Госпожица Марси бе преодоляла своята скръб със същия способ — само че не се беше обърнала към религията, а към другите хора. Кой подход беше по-добър — на госпожица Марси или на викария? Единствената разлика между тях двамата бе, че тя обича селяните и Бог, а викарият — Бог и селяните. Дали пък аз не бих могла да комбинирам обичта към Бог и към ближния си, без да поставям единия или другия на по-преден план? И исках ли да опитам?

Осъзнах, че отговорът е „да“! О, за момент искрено вярвах, че съм в състояние да го сторя — видях се как редовно ходя на черква, моля се и правя красиви букети за вазите пред олтара. Представих си, че се държа невероятно мило с всички у дома, както и с хората от селото — как разказвам приказки на децата, чета на старците… Щях ли да го върша от сърце, или всичко щеше да е преструвка? Но дори и да започнеше като преструвка, то със сигурност щеше да прерасне в нещо истинско впоследствие, нали? А може би вече беше реалност — защото дори само мисълта за това бе повдигнала тежестта от сърцето ми и я бе захвърлила надалеч. Макар все още да продължавах да виждам мъката си, бях престанала да я чувствам.

Изведнъж се случи нещо изключително странно: представих си новия път, водещ към Кингс Крипт, оживената централна улица на града, малките тесни улички, които са истински ад за шофьорите, но поразяват с красотата си. Осъзнах, че и викарият, и госпожица Марси бяха успели да избягат от страданието, което поваля повечето хора: той — с помощта на своята религия, тя — чрез грижите си за другите. Разбрах и още нещо: че когато човек страда, има опасност да пропусне ужасно много, може би целия си живот! Дали госпожица Марси изглеждаше толкова млада за възрастта си, защото бе намерила своя начин да преодолее страданието? Дали заради това викарият, въпреки начетеността си, изглеждаше като голямо розовобузесто бебе? И двамата бяха стигнали до своите си отговори.

— Не искам да пропусна нищо! — казах на глас и тъгата ме връхлетя отново като отприщен бент. Опитах се да отворя сърцето си за нея, да я приема като неизменно стъпало от натрупването на личен опит и усетих, че вече ми е по-лесно да я понеса. Почти веднага обаче се почувствах много зле — едновременно физически и психически. Всичко ме заболя — главата, сърцето, ребрата, раменете и гърдите, дори ръцете. Изпитах такава силна необходимост да получа успокоение от някого, че отидох до госпожица Блосъм и положих глава на гръдта й — представих си, че е мека и топла под тъмносинята сатенена блуза, и я чух да казва:

— Точно така, пиленцето ми — изживей живота си, не го заобикаляй.

Тогава в главата ми прозвуча друг глас — горчив и саркастичен: „Прекалено ниско си паднала, момичето ми, за да прегръщаш този шивашки манекен. Не си ли малко големичка за тази глупост с госпожица Блосъм?“

За пръв път се опитах да си спомня как всъщност си бях „измислила“ госпожица Блосъм. Дали първообразът й не беше някоя прислужница от дома на леля Милисънт? Или я бях взела от някоя книга? Внезапно я видях по-ясно от когато и да било — бе застанала зад бара на една стара кръчма в Лондон, беше ме погледнала мило, после бе наметнала късо палтенце от тюленова кожа на раменете си, над тъмносинята си сатенена блуза, беше изгасила лампите в кръчмата и бе изчезнала в нощта, заключвайки вратата зад себе си. В следващата секунда гръдта й стана твърда като дърво и аз усетих мирис на прах и старо лепило. Разбрах, че госпожица Блосъм си е отишла завинаги.

Добре че Елоиз се появи точно в този момент, иначе щях да се съдера от плач и нямаше да успея да се съвзема преди вечерята. Човек не може да изплаква мъката си пред Елоиз — вярно, че тя доста съчувствено помахва с опашка, но обикновено изглежда засрамена от държането ти и бърза да се оттегли. Освен това трябваше да стана и да й дам да яде.

След тази случка не мога да погледна госпожица Блосъм. Не само защото вече не е нищо повече от един най-обикновен шивашки манекен, но и защото ми навява мисли за трупа на шивашки манекен.

Религия, работа за благото на околните, едно силно питие, но има и друг начин за бягство, далеч по-страшен от напиването! Опитах го преди седмица, на рождения си ден.

Когато се събудих през онази сутрин, слънцето грееше за пръв път от четиринайсет дни насам. Едва бях осъзнала този факт, когато пред вратата на спалнята ми се разнесе музика. Скочих от кревата и се спуснах навън — на пода стоеше портативен радиоприемник, към който бе прикрепена поздравителна картичка: „С най-добри пожелания! От Стивън“. Значи за това спестявал! Заради това се беше съгласил да застане пред апарата на Леда Фокскотън!

— Стивън! Стивън! — извиках.

— Отиде на работа по-рано — изкрещя ми Томас откъм хола. — Мисля, че се страхуваше да не го засрамиш, като се втурнеш да му благодариш. Много хубаво радио, между другото. Бързо се обличай и слизай долу — ще слушаме музика, докато закусваме.

Брат ми дойде и взе транзистора още преди да съм успяла да завъртя копчето за станциите. Мислех да му извикам веднага да ми го върне, но после си казах: „О, боже, като че ли има някакво значение!“. Сърцето ми както винаги бе натежало от тъга. Обличайки се, си мислех, че само допреди две седмици и два дни появата на това радио идеше да ме направи неописуемо щастлива, а сега ми беше все тая. После ми хрумна, че бих могла да убия мъката си в музика.

Когато слязох в кухнята, заварих закуската сервирана — Стивън се беше погрижил и за това. Не беше забравил да сложи и ваза с цветя на масата.

— А ето и моя подарък — каза Томас. — Не го опаковах, защото още не съм го довършил.

Подаръкът от брат ми е една книга по астрономия, от която той много се интересува. Доволна бях, че е избрал нещо, което самият той иска да има, защото, макар напоследък да разполага с джобни пари, ще мине доста време, докато бъде компенсиран за годините, през които не е имал нито пени в джоба си.

После дойде татко. Той, разбира се, бе забравил, че имам рожден ден.

— Но Топаз със сигурност ще си спомни — безгрижно рече той. — И ще ти изпрати подарък от името на двама ни. — Обзе го ужас, когато видя радиото — смята, че липсата на такъв уред е едно от малките удоволствия, съпровождащи бедността. Но по време на закуската не откъсваше очи от приемника. Онова, което в крайна сметка му хареса в моя подарък, бе, че внася особена атмосфера.

— Дали не би могла да ми го дадеш за час-два? — попита ме татко, когато Томас тръгна на училище. — Тези звуци са невероятни.

Съгласих се. Единственото, което имаше значение за мен, бе дали Саймън ще ми изпрати подарък, или не.

Колетът пристигна в единайсет. В кутията имаше домашен халат от Топаз, едно томче на Шекспир от името на татко (колко находчиво от страна на Топаз! — баща ми мразеше да ми дава назаем книгите си), нощница — истинска коприна! — от Роуз, шест чифта копринени чорапи от госпожа Котън и огромна кутия шоколадови бонбони от Нийл. Саймън не ми изпращаше нищо.

Наистина нищо! Седях и се взирах тъпо в подаръците. Бях смазана от разочарование, когато откъм пътя се чу клаксон на кола. В следващия миг на поляната спря ниска камионетка и шофьорът извади от багажника някакъв сандък. Викнах на баща си да слезе долу и хукнах навън. Двамата с татко заедно вдигнахме капака на сандъка — вътре имаше радиограмофон. О, това беше най-прекрасното нещо, което бях виждала през целия си живот! Затворен, грамофонът прилича на куфарче — дори има дръжка, за която да се носи. Отвън кутията е лъскава и синя на цвят. В комплект с грамофона върви и поставка за плочи. Струваше ми се, че никой никога не е получавал толкова прекрасен подарък за рождения си ден!

В сандъка открих и бележка от Саймън:

Скъпа Касандра,

Исках да ти изпратя радиограмофон, който да работи с ток, но се сетих, че в замъка нямате електричество. Този апарат работи с батерии, които могат да се зареждат периодично в гаража в Скотни, но фонографът е от старите — трябва да го навиваш, за да върви. И все пак — по-добре, отколкото нищо, нали? Изпращам ти плоча на Дебюси, но не успях да намеря плоча на Бах с мелодията, която ти пуснах онази вечер. Можеш да си вземаш плочи от Скотни, докато решиш каква музика всъщност харесваш, а после ще ми кажеш и аз ще ти купя толкова плочи, колкото пожелаеш.

От магазина ми се заклеха, че ще получиш подаръка точно на рождения си ден — надявам се, че са спазили обещанието си. Много, много най-искрени поздрави от мен. Скоро ще се видим!

С обич, Саймън

Писмото бе написано с молив — очевидно Саймън го бе съчинил в музикалния магазин, така че не можех да очаквам да бъде дълго и лично. Освен това накрая бе написал „с обич“ — можеше просто да сложи едно „твой“ или нещо подобно. Аз, разбира се, знаех, че обичта му не беше от същия вид като моята, но и това ми бе достатъчно.

Препрочитах редовете отново и отново, а през това време баща ми изтръгваше вбесяващо хаотични звуци от радиото.

— О, престани! — изкрещях накрая. — Ще го повредиш.

— Звуковете са като крясъци на загубени души на чайки, не мислиш ли? — попита ме той.

Спуснах се към радиограмофона и го изключих. Във възцарилата се тишина дочувахме музиката, долитаща от стаичката на вратаря — радиото на Стивън свиреше.

— Запитвала ли си се как би се почувствал твоят обожател, като види този скъп подарък? — попита ме баща ми.

В момента единственото, което изпитвах към Стивън, бе омраза, защото присъствието му щеше да убие радостта ми от подаръка на Саймън — е, не изцяло, естествено.

За щастие татко не изчака да му отговоря, а продължи:

— Това радио е доста по-силно. Ще ми го дадеш ли назаем?

— Не! — изкрещях толкова високо, че той се втренчи изумено в мен. — Искам да изпробвам грамофона — добавих с по-нормален тон.

Татко внезапно се усмихна и изхъмка:

— Хм, хм. — Звучеше почти бащински. После взе грамофона, внесе го вътре и ме остави насаме с него. Започнах да вадя плочите от обвивките им и да ги превъртам отново и отново. Освен албума на Дебюси Саймън беше купил прелюдии и фуги от Бах.

Ала не беше ми изпратил плочата с мелодията „Любовникът“.

Мина малко време и по-добрата ми половинка взе връх. Цял следобед се притеснявах как да не нараня чувствата на Стивън. Сложих радиото му на масата в кухнята и го надух до дупка, когато наближи време той да се прибира от работа. Щом Стивън се върна, аз се спуснах към него и го засипах с благодарности за прекрасния подарък — не мисля, че някога съм го виждала толкова доволен, както онази вечер. По време на обяда бях попитала татко дали няма да е по-добре да скрия радиограмофона някъде за ден-два, но той предположи, че това може да нарани Стивън дори повече.

— Просто му кажи колко си доволна, че ще имаш едно мъничко транзисторче, което да носиш навсякъде със себе си, и че най-вероятно ще използваш само грамофона, но не и радиото на Саймън — посъветва ме баща ми и аз реших, че съветът му звучи разумно, но в следния миг той взе една плоча в ръка и се загледа в издълбаните по черната й повърхност ивици, сякаш се опитваше да ги разчете. Със сигурност човек, който прави нещо подобно, не е съвсем нормален, нали?

Направих каквото можах, за да поднеса новината за радиограмофона тактично — повторих всичко, което ми бе казал баща ми, че и още отгоре.

— Твоето радио е с кутия от истинско дърво — отбелязах — и е с прекрасна полировка.

Но блясъкът от очите на Стивън бе изчезнал. Той ме попита дали може да види подаръка на Саймън — бях качила грамофона в спалнята си.

В продължение на няколко секунди Стивън разглеждаше грамофона, после рече:

— Да, много е красив. — След което се извърна да си ходи.

— Но радиото му не е много добро — подхвърлих подире му.

Той продължи мълчаливо надолу по стълбите, не се обърна.

О, толкова го съжалих в този момент! След всичките тези месеци на лишения! Хукнах подире му и се спрях на площадката пред стълбите, водещи към кухнята. Видях Стивън да стои прав пред масата, загледан в мъничкия кафяв транзистор. После посегна към него, изключи го и излезе навън. Лицето му бе сгърчено горчиво.

Настигнах го, когато пресичаше моста.

— Да се поразходим — предложих му.

— Добре, щом искаш. — Каза го, без да поглежда към мен.

Поехме към ливадата. Чувствах се по същия начин, както когато веднъж Роуз страдаше от много силен зъбобол — изпитвах вина, че съм някак настрани от болката на Стивън, че не я изпитвам с тялото си, като че съчувствието не е достатъчно. Но все пак, когато се запитах дали заради спокойствието на Стивън бих се лишила от подаръка на Саймън, отговорът ми бе категорично „не“.

Опитвах се да говоря нормално, разказвах му как ще излизам на разходка, понесла малкото транзисторче, което ми беше подарил (макар да знаех, че това щеше да става само когато Стивън е наоколо — през останалото време щях да влача тежкия грамофон, който Саймън ми бе изпратил.) Предполагам, че преиграх, защото накрая Стивън ме прекъсна и каза:

— Няма нищо, не се притеснявай.

Хвърлих бърз поглед към него. Той се опита да ми се усмихне окуражаващо, но отбягваше погледа ми.

— О, Стивън! — проплаках. — Твоят подарък е далеч по-голям! На Саймън не му се е налагало да работи и да спестява за неговия.

— Не, това е само моя привилегия — кротко отвърна той.

Това бе особено красив жест от страна на Стивън и аз изпитах още по-силно съжаление. Открих, че се укорявам, задето се бях влюбила в Саймън, а не в него. Точно тогава той тихо добави:

— Скъпа моя.

В тази секунда през ума ми мина една много откачена мисъл. О, защо стана така? Дали особеният трепет в гласа му не бе събудил някакво чувство у мен? Или може би защото тъкмо минавахме покрай ниската горичка и аз си спомних как веднъж си бях представяла, че съм там с него?

Млъкнах и го погледнах право в очите. Лицето му бе позлатено от залеза. Той не отвърна на погледа ми и ме попита дали искам да се връщаме.

— Не — отговорих, — да влезем в горичката и да видим дали няма да открием цъфнали зюмбюли.

Стивън най-после се осмели да ме погледне.

— Хайде! — подканих го.

Докато навлизахме навътре, си помислих, че сега е моментът да докажа грешността на теорията си, че нещата, които раждаше въображението ми, никога не се случват в действителност. Всъщност те наистина не се случиха, защото онова, което стана, бе твърде различно от фантазиите ми. Горичката бе оредяла, така че в нея не беше тъмно и студено, както си бях представяла. Въздухът бе топъл, а през клонките зад гърбовете ни проникваха оранжевите лъчи на залязващото слънце. Няколкото зюмбюла, които открихме, бяха изсъхнали на коренчетата си. А вместо чувство на спокойно очакване ме обзе диво опиянение. Стивън не каза нито дума от онова, което го бях чула да казва във фантазиите ми. Всъщност той изобщо не говореше, аз също мълчах. Продума чак когато стигнахме до една мъничка полянка в самото сърце на гората. Беше близо до мен — стоеше неподвижен и ме гледаше, а в очите му се четеше въпрос. Кимнах леко и тогава той ме сграбчи в прегръдките си и ме целуна нежно. Целувката му не събуди никакво чувство у мен, дори не му отвърнах. Но изведнъж устните му станаха по-настойчиви — целуваха ме отново и отново, и в тези целувки не усетих нежност. Това ме промени — цялото ми тяло затрептя и ми се прииска той никога да не спира. Дори не се възпротивих, когато Стивън смъкна роклята ми. В крайна сметка накрая той бе този, който спря.

— Не ми позволявай, недей! — извика, после ме отблъсна от себе си толкова силно, че за малко да падна. Препънах се, но успях да запазя равновесие. Усетих, че ме обзема див ужас. Хукнах обратно през гората.

— Не се притеснявай, не бягам подире ти! — извика Стивън, но аз продължавах да тичам, преплитайки крака и закривайки лицето си с длани.

Влетях в кухнята и се втурнах нагоре по стълбите — исках час по-скоро да се затворя в стаята си и да остана сама, но се подхлъзнах и паднах. Прониза ме остра болка в коляното. Отпуснах се върху стъпалата и горчиво заридах. Най-гадното от всичко бе, че през цялото време, докато лежах там, се надявах Стивън да дойде и да види в какво ужасно състояние се намирах — макар че все още не мога да си обясня защо.

Не след дълго той наистина се появи. Застана на прага на кухнята и рече:

— Касандра, моля те, не плачи! Нямах намерение да влизам, но като те чух… Моля те, моля те, спри!

Аз обаче не преставах. Стивън приближи до стълбището.

— Всичко е наред, наистина — продължи той. — Няма нищо лошо в това, че се обичаме.

Извърнах разкривеното си от плач лице към него и изкрещях:

— Аз не те обичам. Мразя те!

Едва тогава забелязах изражението в очите му и разбрах колко наранен бе той. До този момент не бях мислила за нищо друго, освен за своето собствено нещастие.

— Не, чакай, не исках да кажа това, но… — запелтечих. — О, никога няма да успея да ти го обясня.

При тези думи се спуснах към стаята си и заключих двете врати зад гърба си. Бях готова да се хвърля върху леглото и хубавичко да се нарева, когато погледът ми се спря върху подаръка на Саймън, положен върху каменната пейка под прозореца. Свлякох се на колене пред грамофона, отпуснах глава върху лъскавата кутия и я обгърнах с ръце. Как ми се искаше да съм мъртва!

Дойдох на себе си едва когато се стъмни. Запалих свещ и се затътрих към леглото си. Няколко минутки по-късно чух гласа на Стивън откъм коридора:

— Не искам да вляза, само те моля да прочетеш бележката, която съм ти пъхнал под вратата.

Докато вдигах листа от пода, чух шума от отдалечаващите му се стъпки, последван от затръшването на долната врата.

Скъпа Касандра — започваше писмото, — моля те, не бъди нещастна. Всичко ще се оправи. Просто си много млада. Понякога го забравям, защото си толкова умна. Не мога да ти го обясня, защото ми се струва, че ще се почувстваш дори още по-зле, пък и не знам как да го направя. Но наистина нищо лошо не се е случило. Вината е само моя. Ако мислиш, че можеш да ми простиш, задето така съм те шокирал, моля те, напиши „да“ на един лист и го пъхни под вратата ми. Сега излизам и няма да се върна, докато не видя, че прозорецът ти е угаснал, така че няма опасност да ме срещнеш. А утре сутринта ще съм тръгнал за работа още преди да си се събудила. Няма да говорим за това — или поне не скоро. Ти ще ми кажеш, ако решиш, че искаш да го обсъдим. Честно, всичко е наред.

С обич,

Стивън

Целувки, но само когато ги пожелаеш.

На отделен лист беше написал: „Може би това ще ти помогне да разбереш. Естествено, то се отнася за по-далечно време, когато вече ще сме женени“, и после беше преписал четири реда от „Философия на любовта“:

Нищо на света не е само,

и всичко на закон се подчинява,

и смесва се един дух с други —

защо пък не — и моят с твоят?

Отдолу бе прибавил „Пърси Шели, роден 1792, умрял 1822“, вероятно да не си помисля, че отново е откраднал от поезията на някого.

О, Стивън, много добре знам защо преписваше от творбите на известните поети! Аз самата копнея да изразя любовта си към Саймън, но думите все не ми достигат!

Написах ДА й пъхнах отговора си под вратата на стаичката му. Не можех да постъпя другояче, а освен това наистина му прощавах. Този отговор обаче щеше да го накара да продължи да вярва в една лъжа — че съм се разплакала, защото той ме е шокирал с държането си. От този ден не сме оставали сами дори за секунда. Разговаряме естествено за пред останалите, но аз никога не го поглеждам в лицето. Предполагам, че Стивън го отдава на вродената ми срамежливост.

Разбира се, най-добре щеше да е да му кажа, че между нас двамата нищо не би могло да се случи, но не можех да го нараня. Пък и едва ли бих успяла да го убедя, че говоря истината, освен ако не обясня, че съм влюбена в друг — защото, докато той ме прегръщаше и целуваше в горичката, аз наистина се държах така, сякаш го исках. О, защо го бях провокирала? Защото точно това бях направила. Защо, защо? Та цялото ми същество копнееше за Саймън! Може би щях да успея да разбера мотивите си, ако престанех да се мразя толкова.

Сигурна съм в едно: не беше честно да го подмамвам в горичката — нито спрямо него, нито спрямо мен самата. Вярно, че и съжалението, което изпитвах към него, ме бе подтикнало до известна степен, но това не беше оправдание. И само благодарение на здравия разум на Стивън нещата не взеха по-лош обрат.

Бях съгрешила. О, господи, каква огромна грешка! Но едва ли щях да го сметна за грешка, ако на мястото на Стивън беше Саймън. Докато разменях местата им, все повече и повече осъзнавах, че съм опетнила спомена за целувката на Саймън. О, как щях да посрещна бъдещето? Щях да бъда шаферка на сватбата на Роуз, година след година щях да я гледам как живее със Саймън в Скотни и как той я боготвори. Как щях да успявам да прикривам чувствата си, когато ги видех заедно?

Само да можех да се махна! Но единственото нещо, заради което си струваше да живея, бе да виждам Саймън!

Веднъж бях писала, че не завиждам на Роуз, задето ще се омъжва, че щастливият брак със сигурност е нещо много скучно. Господи, каква глупачка съм била!

Татко се задава с велосипеда си по алеята — прибира се от Скотни. Момчетата също ще се върнат всеки момент. Трябва да сляза долу и да направя чай. Колко странно се чувствам да се върна към настоящето, след като съм прекарала цял ден в компанията на този дневник!

Усещам, че ме обзема желание да плача. Ще изтичам към могилата — ще се смея и ще пея, докато не прогоня меланхолията.

Девет часът, писано в леглото.

Нещо се случи! Знам, че не бива да започвам да храня надежди, опирайки се на такава несигурна основа, но не мога да се сдържа да не го правя.

Докато пиехме чая, пристигна телеграма от Леда Фокскотън. Беше за Стивън — викаше го в Лондон в края на следващата седмица, затова той отиде до фермата, за да попита дали ще го освободят от работа в събота. Щом излезе, изключих транзистора му и се качих в стаята си, за да пусна радиограмофона на Саймън. Томас също дойде и ме помоли да чуе плочата на Бах — брат ми много харесва токатите и прелюдиите му. Легнахме по леглата и се унесохме в музиката. Напоследък ми се струва, че Томас се държи по-зряло и интелигентно отпреди. Той винаги е бил отличен ученик, но доскоро никога не съм си и помисляла, че може да е интересен събеседник. Е, признавам, че брат ми приятно ме изненадва. Вероятно помъдряването му се дължи на добрата храна, която приема от известно време насам.

След като плочата на Бах свърши, Томас каза:

— Спомняш ли си вечерта, в която Роуз се покатери нависоко, за да си пожелае нещо от каменната глава?

Попитах го какво го е накарало да се сети за това.

— Предполагам, че грамофонът на Саймън — той също е една от промените, които Котънови внесоха в нашия живот с появата си. До този момент не бях се сещал, че Роуз бе готова да продаде дори душата си на дявола: тя тъкмо казваше това, когато двамата Котънови пристигнаха в замъка.

Загледах го втренчено.

— Но Роуз не се продава — тя е влюбена в Саймън. Сама ми го каза, а много добре знаеш, че сестра ни никога не лъже.

— Така е — кимна Томас. — В такъв случай сигурно е успяла да се самозаблуждава за известно време, защото аз съм сигурен, че тя не го обича. Пък и е възможно най-неподходящата жена за Саймън.

— Но откъде знаеш, че не е влюбена в него?

— Първо, тя почти не споменава името му. Сестрата на Хари е влюбена и не спира да говори за годеника си. Двамата с Хари се хванахме на бас миналата седмица, когато останах на гости у тях. Тя спомена името му петдесет и един пъти — преброихме ги.

— Глупости — отвърнах. — Роуз по принцип си е въздържана.

— Въздържана? Роуз? Как не! Ако наистина си пада по нещо, не спира да говори за него! Знаеш ли, че в писмото, което получих от нея, нито веднъж не се споменава името на Саймън?

— Кога си получил писмо от сестра ни? Ще може ли да го видя? — попитах.

Брат ми каза, че преди няколко дни срещнал пощальона на пътя и той му дал писмото.

— Не ти го показах, защото Роуз така ме помоли — по много глупава причина, между другото, така че не виждам защо да не ти дам да го прочетеш, наистина. Чакай, ей сега ще го донеса.

Беше много особено писмо — и в него наистина нямаше нито дума за Саймън, но Роуз не говореше и за никой друг, дори не и за себе си. Представляваше просто един дълъг списък с нещата, които са й били купени, и цената на всяко едно от тях. Накрая сестра ни беше написала:

Предпочитам да не показваш това писмо на Касандра, защото ми е неудобно, че аз имам толкова много прекрасни дрехи, а тя — толкова малко. Ти няма да ми завиждаш, защото не си момиче, а на мен така ми се искаше да споделя с някого за всичко това!

— Бас държа, че знам защо е направила този списък — подхвърли Томас. — Иска да убеди сама себе си, че си струва да се омъжи за пари. О, аз лично не бих се притеснил от този факт — както знаеш, жените се омъжват главно по сметка. Както и да е, за нас това е Божия благодат, макар за Роуз да е по-скоро наказание от дявола.

— Ами за Саймън какво ще кажеш? — попитах.

— Саймън? О, той е безнадежден случай. Спомняш ли си последното ни посещение в Скотни — точно преди всички да заминат за Лондон? Той спомена името на Роуз четирийсет и два пъти, докато ме развеждаше из конюшните — преброих. На конете сигурно им се доповръща от сестра ни.

Възразих, че той няма никакви реални доказателства за безразличието на Роуз, но в сърцето ми се надигна дива радост. Наистина беше странно, че не споменаваше Саймън в писмото си! Ако си влюбен в някого, искаш да пишеш за него, нали? Господи, та аз не спирам да драскам името на Саймън дори върху отпадъчната хартия! След като Томас се оттегли в стаята си, за да се залови с домашните си, аз извадих писмото, което Роуз ми беше изпратила, и го препрочетох. Първоначално надеждите ми бяха напълно попарени — какво по-красноречиво доказателство от следните думи: „Колко е хубаво, че освен всичко друго съм и влюбена в Саймън?“. Ами ако наистина си беше внушила? Ако наистина се самозаблуждаваше, както твърдеше Томас? Толкова малко от писмото й е посветено на бъдещия й съпруг! Освен това общият тон е тъжен — Роуз ми пишеше за самотата, която я обземаше, за необходимостта да се затваря в банята, докато настроението й се повиши. Господи, ако Саймън беше мой, дори за секунда нямаше да се почувствам самотна!

Лежах в леглото и се опитвах да си представя какво писмо бих написала аз до сестра си, ако бях на нейно място. Едва ли щях да разголя най-съкровените кътчета на душата си, но знам, че щях да й кажа кои от моите рокли се харесват най-много на Саймън, какво си мисли той за поредното театрално представление, което сме посетили…

Сигурна съм, че той щеше да е най-важното нещо в писмото ми.

Дали не си внушавам? Дали не съм започнала да вярвам в това, в което ми се щеше да вярвам? Дори Роуз да не го обича, Саймън е лудо влюбен в нея — и това ми е ясно. Но ако тя се откаже от него, той може би…

О, колко е горещо в тази стая! Не смея да отворя прозореца — Елоиз като нищо ще скочи през него. Отвън я чака един пес от Фор Стоунс. Елоиз, скъпа, той е напълно неподходящ за теб! Дали не си е тръгнал… Не, още е тук и обикаля около замъка. Виждам и още едно куче… Втори ухажор. Не че Елоиз възразява — напротив, изглежда ужасно доволна…

Току-що реших какво ще направя! По някакъв начин трябваше да разбера истината. Ако Роуз наистина обича Саймън, ще се оттегля с достойнство и никога няма да се опитам да й го отнема — дори в мислите си. Ще се скрия някъде — може би в колеж или кой знае къде… Но първо трябва да знам истината. Трябва да се видя със сестра си.

В събота заминавам със Стивън за Лондон!

Четиринайсета глава

Върнах се. Посещението ми в Лондон не беше за добро.

Вече нищо няма да е същото между Роуз и мен.

През цялото време, докато двамата със Стивън въртяхме педалите на велосипедите си към гарата вчера сутринта, си представях последното си пътуване до столицата, когато и сестра ми беше с мен. Хванах се, че разговарям наум с нея — с Роуз, която познавах от онова време, дори я питах какво да кажа на новата Роуз, с която ми предстоеше да се срещна — новата Роуз, с гардероб за хиляда лири, ми изглеждаше напълно различна от другата, облечена в омалял бял костюм, кръстосваща оживените лондонски улици. Колко свежо изглеждаше всичко наоколо през онази ярка априлска сутрин! И сега полята бяха зелени, но липсваше надеждата за ново начало. Слънцето печеше безмилостно, но аз се радвах, че е дошъл краят на лошото време.

Докато стояхме на гарата в очакване на влака, при нас запъхтяна пристигна Елоиз — беше се отскубнала от Томас и ни бе последвала. Не ни се щеше да я оставяме на платформата — веднъж беше избягала и накрая се бе озовала в полицейския участък в Кингс Крипт. Стивън й купи билет, а началникът на гарата ни даде една връвчица, за да я вържем, и така Елоиз се качи с нас във влака. Държа се много прилично, като изключим един малък инцидент в лондонския влак — измъкна парчето кейк от ръцете на едно момче. Аз замазах положението, като побързах да благодаря на детето, че е дало парчето си на кучето ми, и то наистина ми повярва, че точно такова е било намерението му.

Стивън настоя да ме изпрати до Парк Лейн. Уговорихме се да се чуем по телефона и да се разберем кой влак да хванем на връщане, след което той пое към Сейнт Джонс Ууд.

Разходих малко Елоиз, после влязох в сградата, където се намираше апартаментът на госпожа Котън. Вътре цареше истински разкош — мраморният под на фоайето бе застлан с меки килими, светеха кристални полилеи и дори имаше асансьор. Влязох в него и натиснах бутона. Елоиз бе обзета от клаустрофобия — заскимтя и задраска по стените на квадратната движеща се клетка.

В коридора бе толкова тихо, че бе почти невъзможно да се повярва, че някой живее зад излъсканите врати.

Отвори ми прислужница и подозрително ме огледа.

Попитах за Роуз и се представих.

— Всички излязоха — отвърна жената.

Изведнъж се сетих, че трябваше да ги предупредя за пристигането си.

— А кога ще се върнат?

— Мадам каза, че ще са тук в шест и половина — да имат време да се преоблекат за вечеря. Няма ли да влезете, мис?

Предложи да донесе вода на Елоиз, която дишаше тежко, и ме попита дали не искам нещо. Поръчах си чаша мляко и попитах мога ли да се пооправя малко. Прислужницата ме заведе до спалнята на Роуз. Беше невероятна — килимът беше бял, направо не смеех да стъпя на него. Цялата стая бе обзаведена в бяло и кремаво, изключение правеше единствено огромният букет от червени рози, потопен в мраморната ваза върху нощното шкафче. Между кървавите цветове се виждаше картичка, на която с почерка на Саймън бе написано: „Добро утро, скъпа“.

Банята на Роуз изглеждаше така, сякаш никога не е била ползвана — дори четката й за зъби беше скрита някъде. Сестра ми беше споменала в писмото си, че хавлиите й се сменят всеки ден, но не бях предполагала, че въпросните кърпи са толкова много, толкова меки и толкова красиви.

Измих се и отново влязох в спалнята. Заварих Елоиз опъната върху бялата покривка на леглото — изглеждаше доволна. Събух се и полегнах до нея. Трябваше да реша какво да правя. Прелестният аромат на рози изпълваше въздуха.

Знаех, че няма смисъл да обсъждам въпроса с Роуз, ако сестра ми не се върнеше навреме. Трябваше да проведа разговора бавно и тактично, а нито преди, нито след вечеря щях да разполагам с достатъчно време за това. Дали нямаше да мога да я открия? Тя със сигурност щеше да се прибере, ако разбереше, че я чакам в апартамента на бъдещата й свекърва.

Позвъних и прислужницата се появи. За съжаление жената нямаше представа къде бяха отишли всички.

— Дали няма някой, който да знае? — попитах отчаяно.

— Ами може да се обадим на господин Нийл — макар че той едва ли ще може да ни помогне — напоследък не го виждаме често.

Тя се обади в хотела, в който бе отседнал Нийл, но той също бе излязъл. После аз се сетих за Фокскотънови.

Леда Фокскотън не беше особено доволна, че я безпокоя.

— Ах ти, глупаво дете, защо не ги предупреди? — извика тя. — Разбира се, че не знам къде са. Чакай малко, ще питам Обри. Топаз може да му е споменала нещо. — След малко гласът й отново прозвуча в слушалката: — Знае само, че тази вечер мащехата ти ще си е у дома — има намерение да я посети. Най-добре ще е да обядваш с нас, предполагам, но ще трябва да почакаш поне до два часа, понеже имам още доста работа със Стивън. Днес следобед ще трябва да го представя на някои хора от киното. Можеш да намериш с какво да се занимаваш за около час и половина, нали? Хвани едно такси към един и половина и ела тук.

Първоначалната ми реакция бе да откажа, но исках да видя къщата и студиото й — както и отново да огледам хубавичко нея и съпруга й. Струваше ми се, че Топаз твърде много се е сближила с него. Благодарих и приех поканата. След като тя ми затвори, си казах, че в крайна сметка наистина беше много мило от нейна страна да ме покани у тях, крайно време бе да се отърся от предразсъдъците си.

— Ще е добре за вас, госпожице — каза ми прислужницата, — макар че нашият готвач също би могъл да ви предложи нещо за хапване. Я да видим, разполагате с достатъчно време, сигурно ще искате да пообиколите магазините.

Не ми се щеше да разкарвам Елоиз по улиците, затова отвърнах, че предпочитам да отскоча до Хайд Парк.

— Роклята ви е малко измачкана, мис. Мога да я изгладя, ако желаете.

Огледах се в огромното огледало на тоалетката. Странно какво огромно значение има обстановката за цялостния вид на някого! Предния ден бях изпрала и изгладила роклята си и наистина си мислех, че е перфектна. Но в стаята на Роуз най-хубавата ми дреха изглеждаше евтина и обикновена. А лежането върху леглото не й се беше отразило особено добре. Аз обаче не исках да се събличам и да я давам на прислужницата за гладене — бельото ми беше толкова старо и изпокъсано, че ме бе срам да се покажа по него, затова благодарих любезно и отказах.

Навън беше топло. Седнах под сянката на едно дърво в Хайд Парк и си помислих, че за първи път съм сама в Лондон. Когато чух някакъв часовник да отмерва един и четвърт, станах и тръгнах към Оксфорд стрийт. Хванах едно такси и двете с Елоиз потеглихме.

Никога преди не бях ходила до Сейнт Джонс Ууд — забележително място с тихи улици и уединени къщи, повечето от които в старинен стил. На този фон яркочервената входна врата на Фокскотънови въздействаше шокиращо.

Отвори ми Обри Фокскотън.

— Леда още е заета — каза той с красивия си чувствен глас.

На дневна светлина издълженото му лице изглеждаше дори още по-сиво, отколкото през онази първа вечер в Скотни Хол. Той е ненатрапващ се с вида си човек, но изключителната му елегантност го прави запомнящ се.

Елоиз се заумилква около него, но той само й махна с ръка и рече:

— Комично създание!

Предложи ми шери и поведе любезен разговор, ала аз имах чувството, че сякаш не забелязва присъствието ми. Чак когато удари два часът, Обри се надигна и ми каза, че е време да измъкнем останалите от дупката им.

Прекосихме задния двор и се озовахме пред ниска постройка, която, изглежда, навремето е била конюшня. Влязохме вътре и пред погледите ни се изпречи голяма черна завеса. В дъното на фоайето се виеше тясно стълбище.

— Качи се горе — прошепна ми Обри — и гледай да не вдигаш шум, защото може да се окаже, че моментът е психологически.

Горе стълбището завършваше с галерия, от която се откриваше добър изглед надолу към студиото. Осветлението беше брилянтно — лъчите на всички прожектори падаха върху една платформа в дъното, а там стоеше Стивън, облечен в древногръцка туника. Зад гърба му бе опънато платно, изобразяващо разрушен замък. Изглеждаше прекрасен. Не виждах Леда Фокскотън, но чувах гласа й:

— Устните ти са прекалено стиснати. Прокарай език по тях, за да ги навлажниш, и повдигни леко поглед нагоре.

Стивън се подчини и след миг цялото му лице пламна.

— Какво, по дяволите… — започна Леда Фокскотън, после разбра, че моделът й е видял някого в галерията, и надникна, за да види кой е натрапникът. — Е, това е — отбеляза тя. Вече няма да успея да го накарам да направи каквото и да било. Цяла сутрин се държи като подплашен заек — предполагам, че е заради туниката. Върви да се преоблечеш, Стивън.

Беше облечена изцяло в черно — черни панталони, черна риза, изглеждаше потна и мазна, но същевременно видът й бе на човек, който здраво се е хванал за работа. От това неприятното впечатление, което ми бе направила в Скотни, малко отслабна.

Докато чакахме Стивън, аз я помолих да ми покаже творбите си и тя ме въведе в съседното помещение. Беше обзаведено като всекидневна — дълги дивани опасваха стените, а върху тях бяха нахвърляни купища възглавнички. Преобладаващите цветове бяха черно и бяло. На едната стена бяха закачени увеличени снимки, правени от нея — включително на някакъв внушителен гол негър, надвишаващ нормалните размери. Тази снимка започваше от пода, стигаше чак до тавана и беше ужасяваща.

Имаше и една увеличена фотография на главата на Стивън — поставена в рамка и очакваща да бъде поставена на стената. Полюбувах се на образа му и похвалих майсторството на фотографката.

— Той е единственият ми модел, който е красив, без да изглежда женствен — осведоми ме тя. — Тялото му е също толкова хубаво, колкото и главата. Как бих искала това глупаво дете да се съгласи да се разсъблече пред мен! Така ще мога да сложа снимката му до тази на негъра!

После ми подаде цяло тесте фотографии на Стивън — всичките зашеметяващи. Най-чудното нещо бе, че от всяка една ме гледаше Стивън и едновременно с това някакъв непознат младеж — по-красив, по-силен и по-интелигентен. Никъде не се виждаше онова негово отнесено изражение. Докато обядвахме (върху маса с огледален плот), се запитах дали не съм пропуснала да забележа трансформацията у стария си приятел. Изглежда, той наистина се беше променил. Определено бе станал по-зрял и се държеше свободно в присъствието на Фокскотънови. Въпреки това все още не се беше превърнал сто процента в младежа от фотографиите.

Храната беше чудесна, както и всичко друго наоколо — макар и по един особен, ултрамодерен начин.

— Обзавеждането е напълно неподходящо за тази стара къща — рече Обри (бяха ми казали да се обръщам към тях на малко име), когато изказах възхищението си от интериора. — Аз лично предпочитам по-модернистичния стил, но Леда отказва да се преместим в апартамент. Модерният живот е за Лондон, антиките са за провинцията — така трябва да е. Как ми се иска Саймън да се съгласи да ми даде Скотни под наем!

— Може би Роуз ще се влюби в Ню Йорк, когато отидат там за медения си месец — подхвърли Леда.

— Ще ходят ли? — попитах с възможно най-небрежен тон.

— О, Роуз спомена нещо по въпроса — неопределено рече Леда. — Ако се оженят през септември, ще уцелят най-подходящия момент — Ню Йорк е прелестен през есента.

Почувствах се смазана. Изведнъж разбрах, че нищо няма да спре женитбата на сестра ми и че идването ми в Лондон е безпредметно. Мисля, че бях започнала да го осъзнавам още щом видях розите от Саймън върху нощното шкафче в спалнята на Роуз. Копнеех да се върна обратно в замъка, да се сгуша на кравай върху огромното легло с балдахина и да се наплача на спокойствие.

Леда се опитваше да уговори Стивън да остане да й позира и на другата сутрин.

— Но ние трябва да се прибираме довечера! — извиках.

— О, глупости, можеш да преспиш в апартамента — възрази Леда.

— Там няма място — казах. — Освен това трябва да се върна вкъщи довечера. На всяка цена.

— Но това не се отнася за Стивън, нали? Можеш да си тръгнеш и сама.

— Не, не може, не и късно вечерта — рече Стивън. — Разбира се, че ще дойда с теб, ако наистина решиш да се прибираш тази вечер, Касандра.

Леда остро го изгледа — сякаш за частица от секундата претегли точно колко тежаха чувствата му към мен. Очевидно онова, което установи, не й хареса, но реши да не спори с него.

— Колко досадно! — възкликна тя, после се обърна отново към мен. — Предполагам, че ще успеят по някакъв начин да те наместят в апартамента. Защо не можеш да останеш?

Много ми се щеше да й кажа да си гледа работата, но в момента Леда Фокскотън бе моя домакиня, така че си наложих да отвърна любезно:

— Татко и Томас се нуждаят от мен.

— Мили боже! — започна тя, после очите й се спряха върху решителното изражение на лицето ми, не довърши започнатото изречение, само сви рамене и рече: — Е, ако все пак промениш намеренията си, обади ми се.

Обядът приключи. Докато прекосявахме хола, се натъкнахме на легналата върху черния мрамор Елоиз. Леда спря и се загледа в нея.

— Колко е хубаво! Отражението на кучето върху черния под. Дали да не направя една снимка? Не, ще отнеме много време да пренасям всичките прожектори тук.

Остана напълно сериозна, когато Елоиз вдигна глава и радостно замаха с опашка. Хрумна ми, че никога не бях виждала Леда Фокскотън да се усмихва.

Докато тя се обличаше, за да заведе Стивън във филмовото студио, аз сметнах, че учтивостта изисква да разпитам Обри за работата му и да го помоля да ми покаже снимки на сградите, които бе проектирал. Разбира се, не знам нищо за модерната архитектура, но проектите на Обри Фокскотън ми се видяха много хубави. Странно е, че такъв сухар може да е толкова умен, както е странно и друго — че жена, която се държи глупаво като Леда Фокскотън, може да прави такива забележителни фотографии. Когато тя отново се появи пред нас, беше облечена в красива черна рокля. На главата си бе сложила черна шапка, а на ръцете — виненочервени ръкавици. На шията й висеше старинно рубинено колие.

Исках да се върна в апартамента на госпожа Котън — държах да съм там, в случай че сестра ми решеше да се прибере по-рано. Затова Леда ме закара с колата до Парк Лейн, а двамата със Стивън продължиха пътя си към филмовото студио. Стивън обеща да ми се обади в осем и половина.

Леда ми хвърли една последна реплика:

— Ти си много упорита в желанието си да го накараш да се върне обратно с теб, нали? Но трябва да знаеш, че ако в студиото го харесат, той още на другата сутрин ще трябва да хване обратния влак за Лондон. — Тонът й бе заядлив.

— Стивън може сам да реши какво да прави — казах. — Ако иска, може да ме изпрати, ако ли пък не — да остане тук. — Стараех се да не звуча грубо. — Между другото, успех на прослушването, Стивън.

Потеглиха, но след миг колата спря и Стивън изскочи от нея. Приближи тичешком към мен и попита:

— Сигурна ли си, че искаш да приема тази работа, в случай че ми я предложат?

Отвърнах утвърдително и добавих, че всички много ще се гордеем с него.

— Добре тогава… Щом си сигурна…

Докато го гледах как тича обратно към колата, ме заля вълна на гордост — не защото Стивън бе толкова привързан към мен, а защото Леда рано или късно трябваше да го разбере.

Прекарах следобеда в апартамента. Почетох малко — на масичката в хола открих няколко доста сериозни американски списания, не като онези, които госпожица Марси ми беше давала. Но през по-голямата част от времето просто размишлявах. И онова, за което мислех най-вече, беше луксът. До този момент не бях разбрала, че е нещо много повече от простото притежание на красиви и скъпи предмети. Той правеше дори въздухът наоколо различен. Аз също се чувствах различна, докато дишах този въздух: по-спокойна, някак отпусната, все още тъжна, но без онази горчивина, която неизменно съпътстваше тъгата ми. Може би ефектът намалява след време, може би хората, родени в лукс, не го забелязват, но лично за мен този богаташки климат винаги ще довежда до притъпяване на усещанията. Вероятно той отнема блясъка на радостта по същия начин, по който отнема горчивината от тъгата?

И макар да не бих била искрена, казвайки, че съм готова да обърна гръб, ако ми се удаде шансът да се добера до лукса, все пак не мога да се отърся от усещането, че в него има нещо нередно. И сигурно точно това нередно нещо го прави толкова търсен и желан.

В пет часа добрата прислужница донесе изстуден чай и сандвичи с краставица за мен, както и бисквити за Елоиз, макар тя определено да предпочиташе моите филийки. След като си похапнах, легнах на дивана и заспах.

Изведнъж всички се върнаха — стаята се изпълни с присъствието и смеха им. И трите дами бяха облечени в черно — изглежда, всички модерни жени в Лондон носят черно дори и в най-големите жеги. За мен този цвят е неподходящ за такова топло време, но трябва да призная, че Топаз, Роуз и госпожа Котън наистина изглеждаха безупречно в черните си тоалети. Зарадваха се, че ме виждат. Роуз крепко ме прегърна, а после и трите в хор заявиха, че трябва да остана за уикенда. Сестра ми каза, че леглото й е достатъчно голямо за двете ни, а когато възразих с аргумента, че цяла вечер ще се ритаме, тя отвърна:

— Добре, ако трябва, ще спя на пода, но ти ще останеш и толкова!

— Наистина, скъпа — намеси се госпожа Котън, — така ще можем да отидем при шивача в понеделник, за да ти вземат мерки за шаферската рокля.

— О, ако знаех, че си пристигнала, щях да стигна с тичане дотук — възкликна Роуз. — Присъствахме на едно изключително скучно матине.

Тя си вееше с програмата и докато я наблюдавах, си помислих, че само допреди три месеца никое матине на света не би й се сторило скучно.

Топаз също настоя да остана, но веднага след това ме попита дали татко ще се оправи без мен. Трябваше най-подробно да й разкажа каква точно храна съм оставила за него и за Томас, за да я успокоя напълно.

— Ще се обадим до Скотни и ще поръчаме на готвача да им приготви и изпрати ростбиф — подреди нещата госпожа Котън. — Ще имат достатъчно ядене.

После се появи Саймън — дори един поглед към него ми беше достатъчен, за да се почувствам изведнъж неизказано щастлива.

— Разбира се, че трябва да остане — категорично рече той — и да излезе с нас довечера.

Роуз каза, че може да ми даде да облека някоя от нейните рокли.

— Обади се на Нийл, Саймън, и му поръчай да дойде с нас, защото Касандра ще има нужда от партньор за танците. Можеш да си вземеш гореща вана в моята баня, Касандра.

Сестра ми ме прегърна през кръста и ме поведе към спалнята си. Тихият апартамент бе оживял. Чуваше се отваряне и затваряне на врати и прозорци, във въздуха се носеше свеж аромат на зеленина от близкия парк, примесен с миризмата на бензин откъм улицата и на вкусни ястия — по посока на кухнята.

— Вратата на кухнята не бива да стои отворена! — обърна се госпожа Котън към прислужницата. Тонът й беше укорителен.

Докато се къпех, Роуз се обади у Фокскотънови вместо мен — страхувах се, че ако позвъня, отсреща ще вдигне Леда, а на мен не ми се щеше лично да й съобщавам, че в крайна сметка съм променила намерението си и оставам. После се сетих, че ще бъде невъзпитано от моя страна да не се позаинтересувам как е минало интервюто на Стивън, затова извиках на Роуз да не затваря телефона.

— Стивън е в студиото с Леда — извика в отговор сестра ми. — Обри каза, че ще му предаде да ти се обади, когато се завърнат от фотосеанса.

След малко Роуз дойде до вратата на банята и ми съобщи, че Стивън е получил ролята, за която е кандидатствал.

— Обри твърди, че Леда е на седмото небе от щастие — Стивън ще получава по десет лири на ден в продължение най-малко на пет дни. Няма да има реплики, само ще се размотава из някакво пасище със стадо кози и ще представлява някакъв символ или нещо от този род.

— Мили боже, можеш ли да си представиш — невъздържано възкликнах, — Стивън ще спечели петдесет лири!

— О, той ще спечели много повече от това, преди Леда да е приключила — отвърна Роуз. — Тя е луда по него.

Когато излязох от банята, сестра ми вече беше извадила един вечерен тоалет за мен — отново в модния черен цвят! Оказа се, че Роуз е избрала точно тази рокля просто защото била най-късата от всичките й. Стоеше ми перфектно и полите й едва докосваха пода. Изглеждаше ми невероятно луксозна, макар сестра ми да ме осведоми с небрежен тон, че това е просто една най-обикновена дреха, купена от магазин за конфекция.

Тъкмо приключих с обличането, когато откъм хола се разнесе гласът на Нийл.

— Трябва да го приемеш като голям комплимент — рече сестра ми. — Той е тук само заради теб — не сме го виждали от седмици. Боже, надявам се, че няма да пусне отрова в супата ми!

Отбелязах, че е много жалко, задето те двамата не се разбират.

— Вината не е моя — отвърна Роуз. — Аз наистина правя опити да се държа приятелски с него, най-вече заради Саймън, но напразно. И тази вечер ще опитам, тъкмо ще видиш как реагира.

Когато каза, че го прави заради Саймън, си помислих: „Разбира се, че го обича! Каква идиотка бях да повярвам на Томас!“ Въпреки това обаче щастието ми си остана непомрачено. Не спирах да си повтарям, че поне зърнах Саймън и след минута ще го видя отново — това ми беше напълно достатъчно за момента.

Нийл похлопа на вратата на спалнята и извика:

— Къде е моята любима приятелка Касандра?

Роуз още не беше привършила с тоалета си, затова излязох навън да го видя. Бях забравила колко е добър Нийл. Отидохме в хола и щом ме видя, Саймън възкликна:

— Хей, ама тя е пораснала!

— И при това е истинска красавица — добави госпожа Котън. — Другата седмица трябва да отидем да ти напазаруваме някои неща, скъпа.

Мисля си сега, че наистина изглеждах доста добре в роклята на Роуз.

Всички се държаха изключително мило с мен — може би чувстваха, че напоследък съм останала малко пренебрегната. После дойде и Роуз, хвана ме под ръка и възкликна:

— Касандра трябва да остане задълго при нас, не мислите ли? Татко просто ще трябва да се научи да се грижи сам за себе си.

Ако беше чула това, Топаз не би го подминала равнодушно, но нея я нямаше — вече бе излязла с Обри Фокскотън.

След вечерята, която се състоеше от четири блюда (желираната супа бе наистина превъзходна!), решиха, че трябва да отидем на танци. Госпожа Котън отказа да дойде с нас — каза, че предпочитала да си остане у дома и да препрочита Пруст.

— Започнах го снощи — рече тя на Саймън — и нямам търпение отново да се върна към него. Този път си водя бележки — както правиш ти, когато отбелязваш любимите си параграфи.

После майка и син се впуснаха в разговор за Пруст, който много исках да слушам, но Роуз ме помъкна обратно към спалнята си.

— Не понасям как тези двамата говорят за разни книги! — изсъска тя. — И никога не споменават името на автор, от когото да съм прочела поне ред!

Танцовата забава беше в голямата зала на хотела. След първия кръг по дансинга ми стана ясно, че случаят е безнадежден — сатенените обувки, които ми беше дала Роуз, уж ми пасваха идеално, но когато затанцувах, се оказа, че непрекъснато се изхлузват от краката ми.

— Май ще трябва да се задоволя само с гледане — казах на Нийл.

— За нищо на света! — засмя се той и ме повлече към един пуст коридор встрани от балната зала. Изглежда, архитектът го беше предвидил като място за почивка, защото в стените имаше няколко малки ниши, тапицирани с розов брокат, но Нийл ми каза, че тук рядко се вясвали хора.

— А сега свали тези проклети обувки. Аз ще направя същото с моите, за да не взема случайно да те настъпя — нареди ми той.

Затанцувахме върху мекия килим — усещането бе странно, но приятно. Когато музиката спря, двамата с Нийл седнахме в една от нишите и поведохме разговор.

— Радвам се, че дойде в Лондон — рече той. — Ако не беше го сторила, можеше вече да не се видя с теб. След една седмица се връщам у дома.

Изгледах го слисано.

— Искаш да кажеш в Калифорния, нали? Няма ли да останеш за сватбата? Мислех, че ще бъдеш шафер!

— Саймън ще трябва да си намери някой друг за тази цел. Не мога да пропусна шанса, който ми се отваря — предложиха ми дял в едно ранчо. Днес получих телеграма, че вече имат нужда от мен.

В този момент откъм балната зала се зададоха Роуз и Саймън — очевидно търсеха нас.

— Не споменавай за това пред тях, чу ли? — прошепна ми бързо Нийл. — Искам първо да съобщя новината на мама, а после на останалите. Сигурен съм, че майка ми няма да се зарадва особено.

Оркестърът отново засвири. Роуз се обърна към Нийл и мило му каза:

— Ще танцуваш ли с мен?

Сестра ми беше права, като смяташе, че опитите й да се държи приятелски с брата на бъдещия си съпруг са пълно губене на време. За миг ми мина през ума, че Нийл грубо ще й откаже. След кратко напрегнато мълчание обаче той с пресилена любезност каза:

— Добре, щом искаш. — По устните му нямаше дори следа от усмивка. Двамата тръгнаха към балната зала, оставяйки ме сама със Саймън.

Разговорът ни първо беше за Роуз. Саймън се притесняваше, че непрекъснатото обикаляне по ревюта и модни къщи я е изтощило.

— Ще ми се да можехме да се оженим възможно най-бързо и без много шум и веднага да се махнем от Лондон — каза той, — но и тя, и майка ми настояват да изчакаме, докато тоалетите станат готови.

Аз също бях забелязала, че Роуз бе някак вяла и отпусната, вродената й жизненост сякаш я беше напуснала, но Саймън изглеждаше по-уморен и от нея. Лицето му бе по-бледо от обикновено и сякаш не му се говореше. В оня момент изпитах силна нежност към него — така ми се искаше да го накарам да се почувства добре!

След като посветихме много време на Роуз, той промени темата, като ме попита как е баща ми. Обсъдихме вероятността татко да е започнал тайно да пише.

— Държеше се много странно, когато преди няколко седмици отседна в апартамента на Парк Лейн — сподели Саймън. — Майка ми каза, че го видяла да влиза в кухнята и да награбва всички налични готварски книги.

Започна да ме обзема отчаяние, че времето си летеше, а ние двамата не си казвахме нищо съществено, което да мога да съхраня като скъп спомен за в бъдеще. Саймън си беше все така мил и внимателен както винаги, но имах чувството, че дори не забелязва присъствието ми. Щеше ми се да кажа нещо изключително умно или забавно, но мозъкът ми не раждаше нито една интелигентна мисъл. Накрая попитах:

— Смяташ ли, че трябва да прочета Пруст?

Очевидно въпросът ми бе по-скоро развеселяващ, отколкото интелигентен, защото накара Саймън да избухне в смях.

— Е, не бих казал, че е задължително да го прочетеш — рече той, — но би могла да опиташ. Ще ти изпратя някоя негова книга.

После лично му благодарих за подаръка, който ми бе изпратил за рождения ден, а той пък изрече няколко похвали за милото писмо, с което бях изразила благодарността си към неговия жест.

— Надявам се, че често отскачаш до Скотни за плочи — добави.

При тези думи пред погледа ми изплува павилионът в градината зад къщата, осветен от трепкащите светлинки на десетки свещи, и в този момент оркестърът в залата засвири „Любовникът“. Какво жестоко съвпадение! Изчервих се до корените на косата си — никога не бях се чувствала толкова засрамена. Скочих и хукнах към огледалото в дъното на коридора.

— Какво става? — извика Саймън подире ми.

— В окото ми влезе нещо — отвърнах, без да се обръщам назад.

Попита ме дали би могъл да ми помогне, но аз отвърнах, че ще се справя и сама. Извадих носната си кърпичка и започнах да се занимавам с предполагаемата прашинка в окото си до момента, в който лицето ми не възвърна обичайния си цвят. Не вярвам, че Саймън изобщо забеляза какво се е случило. Когато се върнах при него, той рече:

— Нямаш представа как те променя тази рокля. Не съм сигурен дали ми харесва фактът, че растеш. О, май ще трябва да започна да свиквам с това. — Усмихна ми се, а после добави: — Но ти си беше перфектна и преди, откакто те познавам.

Саймън харесваше малкото забавно момиченце, което изпълняваше смешните ритуали в нощта на лятното слънцестоене. През онази вълнуваща нощ той беше целунал точно него. Макар, честно казано, да не съм сигурна, че изобщо някога ще разбера какво го е подтикнало към онази целувка.

Не след дълго разговорът потръгна леко и приятно. Разсмях Саймън с няколко забавни историйки и той се поотпусна — отново бях хлапето, което бе видял за първи път в кухнята на замъка. Опитвах се да имитирам себе си от онова време и не показвах почти нищо от новото си аз. С две думи, държах се много „преднамерено наивно“. Никога, никога преди Саймън не ме беше виждал в такава светлина, но това не го изненадваше — струваше му се естествено. Аз обаче усещах, че някои неща вече никога няма да бъдат същите за мен и не само черната рокля бе тази, която ми бе помогнала да се чувствам пораснала.

Когато музиката спря, Нийл доведе Роуз при нас, а после се завтече към бара да поръча по нещо за пиене.

— Тази мелодия бе наистина прелестна — отбеляза сестра ми. — Как се казва?

— Страхувам се, че не обърнах внимание какво точно свиреха — отвърна Саймън.

— Нито пък аз — додадох.

Роуз седна в отсрещната ниша и опъна краката си напред.

— Уморена ли си? — попита Саймън и след секунда се озова до нея.

— Да, много — отвърна сестра ми, но не се отмести, за да му направи място до себе си.

— Искаш ли да те закарам вкъщи, когато си изпием питиетата? — предложи той и тя кимна в знак на съгласие.

Нийл предложи, ако искам, да остана, а той да ми прави компания, но аз отвърнах, че това би означавало да продължим да танцуваме боси в този коридор, така че за предпочитане бе да си вървя.

Тръгнахме към изхода. Нийл направи така, че да изостанем малко след Роуз и Саймън.

— Изглежда, трябва да се сбогувам с теб — промълви той.

Стана ми тъжно.

— Но ние отново ще се срещнем, нали? — попитах го.

— Ама разбира се! Трябва да дойдеш в Америка.

— А ти никога ли вече няма да се върнеш тук?

Нийл отвърна, че много се съмнява, после се засмя и добави:

— Е, може би един ден ще го направя — когато стана много, много богат старец.

— Защо не ни харесваш, Нийл?

— О, не е вярно, че не ви харесвам, не е вярно и че не приемам Англия. Просто тук не се чувствам на мястото си — бързо отвърна той.

Сестра ми и Саймън извикаха да побързам, така че стиснах ръката на Нийл и затичах към изхода. Натрапваше ми се мисълта, че ще минат години, преди да го видя отново.

В апартамента ме чакаше съобщение от Стивън — съвсем бях забравила, че щеше да ми се обажда.

— „За госпожица К. Мортмейн от господин С. Коули“ — прочете Роуз на глас. — „Джентълменът поръча да Ви предам, че е напълно на вашите услуги.“

— Много мила бележка — отбеляза Саймън. — Не мислиш ли, че трябва да му се обадиш, Касандра?

— О, по-добре да го отложи за утре сутринта — прозина се Роуз. — Хайде да си лягаме, Касандра. Още не сме си поприказвали като хората.

Точно тогава Топаз излезе от своята спалня и ми заяви, че трябва да поговори с мен.

— Не можеш ли да изчакаш до утре? — попита я Роуз.

Топаз отвърна, че не виждала защо трябва да се отлага.

— Часът е едва десет и половина, а аз нарочно се върнах по-рано, за да проведа този разговор с Касандра — възрази тя.

— О, няма значение — нервно рече Роуз. — Само свършвайте по-бързо.

Топаз ме поведе към закритата градина, разположена на покрива на сградата.

— В този апартамент човек никога не знае дали не го подслушват — прошепна ми тя.

На покрива бе приятно — в градината имаше ниски дръвчета, засадени в кашпи, и мебели, плетени от ракита. Наоколо нямаше жива душа. Седнахме на едно канапе и аз зачаках Топаз да изплюе камъчето. Както и предполагах, тя искаше да си поговорим за татко.

— Не го видях за повече от няколко минути, докато беше тук — каза мащехата ми. — Моята стая е много малка, така че го настаниха в спалнята на Саймън, а и госпожа Котън изцяло го беше обсебила.

Попитах я дали още се притеснява, че между тях двамата може да има нещо.

— О, не както преди. Не мисля, че госпожа Котън се интересува от Мортмейн — мъжа. Вълнува я Мортмейн — известният писател, ако й достави удоволствието отново да стане прочут, разбира се. Тя се надява, че той ще възкръсне за нов творчески живот, и се блазни от мисълта, че заслугата за това може да бъде нейна. Както и Саймън, между другото.

— И какво лошо има? — попитах я. — Знаеш, че и двамата са изпълнени с добри чувства към татко.

— За Саймън съм съгласна — той наистина се интересува от творчеството на Мортмейн, и то единствено заради доброто на баща ти. Но мисля, че госпожа Котън е просто една колекционерка на знаменитости — тя дори вече започна да цени и мен, след като видя някои от портретите ми, рисувани от известни художници.

— Ала тя те покани да отседнеш в дома й още преди да е видяла портретите ти — припомних й. — Харесвам госпожа Котън и намирам нейното мило отношение към цялото ни семейство за изключително.

— Хайде, кажи ми, че не съм права. — Топаз въздъхна тежко. — Знам, че е така, но тази жена така ми лази по нервите, че направо ми иде да крещя. Защо не остави Мортмейн на мира? Това е истинска загадка за мен — все говори, говори, говори! И направо блика от жизненост. Не смятам, че е нормално за жена на нейната възраст да е в такова цветущо здраве и да е изпълнена с такава енергия. Ако ме питаш, направо не е за вярване!

За малко да избухна в смях.

— Върни се с мен в замъка. Там истински ще си починеш — предложих аз.

— Точно за това исках да се видим насаме и да те попитам как намираш Мортмейн. Дали проявява някакви признаци, че му липсвам?

Опитах се да намеря възможно най-тактичния начин, по който да й поднеса отрицателния си отговор, но за щастие Топаз продължи, без да ме изчака:

— Трябва да се чувствам необходима, Касандра. Винаги е било така. Мъжете или са ме рисували, или са се влюбвали в мен, или просто са изливали гнева си отгоре ми — както знаеш, някои от великите творци имат нужда да тормозят някого, за да се разтоварват и да са в състояние да работят; но по един или друг начин аз винаги съм била нужна някому. Трябва да вдъхновявам хората, Касандра — това е моето призвание.

Тогава й казах, че татко може би е започнал да работи.

— Искаш да кажеш, че отсъствието ми го вдъхновява, така ли? — възкликна тя и двете се изкикотихме. Чувството за хумор на Топаз обикновено е в застой, но когато се прояви, наистина е добро.

Когато се успокоихме, тя рече:

— Какво мислиш за Обри Фокскотън?

— Нищо особено — отвърнах. — Той има ли нужда от вдъхновителка? Струва ми се, че и без такава се справя достатъчно добре.

— Може и по-добре — увери ме Топаз. — Той самият го знае, усеща го.

— Искаш да кажеш, че ще започне да твори чудеса, ако и ти, и той се разведете и после се ожените?

— Е, не точно това.

Изведнъж осъзнах, че моментът е особено важен. Трябваше да намеря начин да й повлияя. Нямаше смисъл да я залъгвам, че татко се нуждае от нея, защото тя щеше да разбере истината още щом се прибереше у дома.

— Предполагам, няма да ти е достатъчно да знаеш, че аз и Томас се нуждаем от теб? — попитах накрая.

Тя изглеждаше доволна от признанието ми, но после от устата й излезе поредният ужасен „топацизъм“:

— О, скъпа! Но нима не виждаш, че изкуството стои над индивида?

— В такъв случай не можеш да напуснеш татко — казах твърдо. — О, Топаз, не разбираш ли, че независимо дали му липсваш, или не, подобен шок би го сринал напълно? Представи си само как по някое време биографът му ще запише: „Мортмейн бе на прага на втората фаза от своята творческа кариера, когато вероломството на неговата съпруга модел разтърси живота му из основи. Никога няма да узнаем какво точно е загубил светът заради безчестието на тази невярна нещастница…“. И наистина ще е така, Топаз, защото, ако татко не напише нито ред, след като ти го напуснеш, тогава винаги ще страдаш от угризения на съвестта, че може би това е станало по твоя вина.

Топаз ме гледаше втренчено — бях наясно, че речта ми й прави огромно впечатление. За щастие, изобщо не и хрумна мисълта, че никой няма да се хване да пише биография на баща ми, освен ако той не вземе да създаде още някое значимо произведение.

— Нима не виждаш какво погрешно впечатление ще придобият идните поколения за теб? — продължих. — Докато, ако останеш при него, ти ще си „онова момиче, красиво като ангел от картина на великия Блейк, което жертва своите собствени безбройни таланти, за да освети ренесанса на Мортмейн“. — Млъкнах, тъй като ми се стори, че малко бях попрекалила, но пък Топаз поглъщаше жадно всяка моя дума.

— О, скъпа, сигурно ти ще си тази, която ще напише биографията му! — възкликна трогната тя.

— И ще я напиша! — уверих я, но почти веднага се запитах дали пък няма да й хрумне да остане при нас, за да послужи като вдъхновение за мен. Все пак, струва ми се, че Топаз се вижда в ролята на вдъхновителка само за представителите на силния пол. Както и да е, нямаше защо да се притеснявам, тъй като мащехата ми продума с най-прочувствения си гърлен тон:

— Касандра, ти ме спаси от огромна грешка! Благодаря ти, благодаря ти!

После с такава сила се стовари в скута ми, че за малко да преобърнем канапето.

О, скъпата Топаз! Нарича госпожа Котън „колекционерка на известни личности“, но не осъзнава, че нейното желание да служи като муза е само друго проявление на тази колекционерска страст. При това мотивите й са далеч по-егоистични. Докато госпожа Котън извлича единствено интелектуални — е, може би интелектуално социални дивиденти, то позата на моята красива скъпа мащеха е много, ама много фалшива. Истинската Топаз е онази, която готви, чисти и кърпи прокъсаните ни дрехи. Колко противоречив може да бъде човек!

Когато тръгнахме към апартамента, тя ми каза, че след десетина-четиринайсет дни ще се върне у дома — веднага след като Макморис привърши новия й портрет. Уверих я, че ще ми бъде много приятно, но изведнъж ми просветна, че ще ми е невероятно трудно да скривам проблемите си от нея. Всички си бяха легнали. Само под вратата на Саймън се виждаше тънка ивица светлина. Щеше да спи толкова близо до мен! Тази мисъл ме накара да се почувствам нещастна. Дори перспективата да го видя на следващата сутрин не ми подейства успокояващо. Още в коридора към балната зала бях разбрала, че да бъда с него може да е дори по-мъчително, отколкото ако съм далеч.

Роуз седеше в леглото и ме чакаше да се върна. Изглеждаше невероятно красива.

— Извадих една от новите си нощници за теб — каза ми палаво тя.

Благодарих й и започнах да се обличам — страхувах се да не я скъсам, толкова тънка беше материята, от която бе ушита. Роуз ме увери, че не бива да се притеснявам — имала още много такива.

— Е, сега вече можем да си поговорим — казах с приповдигнат тон.

Ала всъщност имах предвид тя да ми говори, а аз да слушам. Намерението ми да я разпитвам за чувствата й към Саймън се беше изпарило — ама разбира се, че го обичаше! Естествено, че нищо не можеше да спре женитбата им! Идването в Лондон беше просто една идиотска грешка от моя страна.

— Не мисля, че вече ми се говори — рече сестра ми.

Това ме изненада — само допреди час ми се беше сторило, че изгаря от желание да си побъбри с мен.

— Е, нищо, утре ще имаме достатъчно време за това — съгласих се аз.

Отвърна ми, че сигурно ще е така, но не ми звучеше ентусиазирано. После ме помоли да пренеса вазата в банята за през нощта, а когато погледът й се спря върху картичката на Саймън, добави:

— И изхвърли това в кошчето за боклук, ако обичаш.

Каза го с непреодолимо отвращение. Нежеланието ми първа да заговоря изчезна.

— Роуз, ти не го обичаш! — възкликнах.

Сестра ми се усмихна криво и отвърна:

— Не. Не е ли жалко?

Ето го! Точно това, на което се бях надявала! Но вместо да изпитам задоволство, ме обзе страшен гняв. Толкова ядосана бях, че чак дума не можех да обеля — само стоях като вдървена, отправила немигащ поглед към сестра си.

— Е, кажи нещо?

— Защо ме излъга онази вечер, когато се сгоди? — попитах, едва успявайки да овладея гласа си.

— Не съм те лъгала. Тогава наистина си мислех, че съм влюбена в него. Когато той ме целуна… О, но ти си много малка, няма да разбереш!

Разбирах и още как! Ако Стивън ме беше целунал, преди да бях осъзнала, че съм влюбена в Саймън, сигурно щях да направя същата грешка като сестра ми — особено ако ми се искаше да повярвам, какъвто беше случаят с Роуз. Само че продължих да се раздирам от гняв.

— Откога си наясно с този факт? — поисках да знам.

— От седмици — почти веднага, щом пристигнахме в Лондон, ми стана ясно, че съм се лъгала. Тук Саймън прекарва много повече време с мен. О, само да не беше толкова влюбен! Разбираш ли какво искам да ти кажа? Той не само иска да се люби с мен, но и непрекъснато проси вниманието ми! Не го казва, но го усещам. Понякога направо ми иде да започна да вия. О, господи! Нямах намерение да ти го казвам, макар много да ми се искаше да споделя с някого! Знаех, че ще изпитам облекчение, но бях твърдо решена да не обелвам и дума за това, защото знаех, че ще е твърде егоистично от моя страна. Съжалявам, че се изпуснах. Виждам, че си много разстроена.

— Няма нищо — отвърнах. — Искаш ли аз да му го кажа вместо теб?

— Да му го кажеш ли? — Сестра ми ме изгледа втренчено. — О, нищо чудно, че си разстроена! Не се притеснявай, скъпа, аз все още имам намерение да се омъжа за него!

— Не, няма да го направиш. Няма да направиш нещо толкова гадно.

— И защо изведнъж започна да ти се струва гадно? Винаги си знаела, че ще се омъжа за Саймън — независимо дали имам чувства към него, или не. Та ти самата направи всичко по силите си, за да ми помогнеш, без изобщо да имаш представа какво изпитвам към него.

— Тогава не осъзнавах какво върша — всичко ми се струваше като игра, като весела случка от някой евтин роман. Не беше наистина. — Изговорих това, ала дълбоко в себе си знаех, че винаги бях изпитвала угризения на съвестта, само дето бях предпочела да ги пренебрегна.

— Е, вече е наистина — мрачно рече Роуз.

Чувството за вина намали донякъде гнева ми към нея.

Приближих до леглото, приседнах на мекия дюшек и се опитах думите ми да звучат разумно:

— Роуз, знаеш, че не можеш да го направиш… Само заради дрехите и бижутата, и красивите бани…

— Говориш така, сякаш го правя единствено заради себе си — прекъсна ме сестра ми. — Знаеш ли за какво си мислех през цялото време — нощ след нощ, докато лежах в това легло? „Е, днес в замъка поне имат какво да сложат на масата.“ Че дори и Елоиз е загладила косъма, не е ли така? А за теб си мислех най-много! За всичко, което ще съм в състояние да направя за теб, когато се омъжа…

— В такъв случай можеш да престанеш да мислиш, защото няма да приема нищо от теб! — изкрещях. Внезапно гневът ми се отприщи и започна да се излива на вълни. — И можеш да престанеш да се преструваш, че го правиш заради нас — вършиш го единствено заради себе си, защото си разглезена и не можеш да понасяш бедността и мизерията. Каниш се да съсипеш живота на Саймън, защото си алчна, лицемерна и… — Продължих все в същия дух, тресях се от злоба, но говорех шепнешком, защото се страхувах, че някой от обитателите на съседните стаи може да ме чуе. Сега дори не мога да се сетя какви точно ги наприказвах на Роуз.

Сестра ми просто седеше и мълчаливо слушаше. Нито веднъж не направи опит да ме прекъсне. Изведнъж в погледа й проблесна разбиране. Спрях по средата на поредното си излияние — щях да се пръсна от ужас.

— Ти самата си влюбена в него — рече бавно тя. — Само това липсваше! — След тези думи тя зарови глава във възглавницата и горчиво зарида.

— О, я млъквай! — изсъсках.

След минута-две Роуз се надигна и започна да се оглежда за носната си кърпичка. Не можеш равнодушно да стоиш и да наблюдаваш как някой прави това, без да му помогнеш — независимо колко ядосан си, така че й я подадох — беше паднала на пода. Роуз изтри лицето си и каза:

— Касандра, кълна се във всичко най-свято, че с най-голямо удоволствие бих се отказала от Саймън, ако бях сигурна, че след като го направя, той ще се ожени за теб. За бога, бих подскокнала от щастие! Семейството ни пак ще има пари, а на мен нямаше да ми се налага да го търпя около себе си. Не искам Скотни, не съм жадна за кой знае какъв лукс. Единственото, което искам, е да не се връщам към същата бедност, от която се измъкнах. Няма да го понеса! Няма, няма! Но ако се откажа от Саймън, отново ще стана бедна, защото съм повече от сигурна, че той няма да се влюби в теб! Той те възприема като малко момиченце.

— Няма никакво значение как ме възприема — отвърнах. — В момента мисля за него, не за себе си. Няма да допусна да се омъжиш за него, щом не го обичаш.

— Не мислиш ли, че дори и да знаеше, че не го обичам, Саймън пак щеше да иска да се ожени за мене, за да не ме загуби?

Подобна мисъл никога не ми бе хрумвала, но трябваше да призная, че Роуз беше права. Това ме накара да я мразя повече от всякога. Хванах черната рокля и започнах ожесточено да я разкъсвам.

— Стига вече, ела да си легнеш — каза сестра ми. — Да изгасим лампата и спокойно да обсъдим нещата. Може само да си внушаваш, че си влюбена. Не можеш да си сигурна дали обичаш един мъж, или не, докато не си правила любов с него, скъпа. Ще преодолееш това заслепение, когато срещнеш и други мъже — ще се погрижа да се запознаеш с много младежи. Нека да си поговорим, да се опитаме да си помогнем взаимно. Ела при мен.

— Нямам никакво намерение да идвам при теб — изсъсках и захвърлих роклята встрани. — Отивам си у дома.

— Не можеш да го направиш! Не и сега! Няма влак.

— В такъв случай ще прекарам нощта в чакалнята на гарата и ще хвана първия сутрешен влак.

— Но защо…

— Няма да легна до теб!

Започнах да навличам своята си зелена рокля. Роуз скочи от леглото и се опита да ме спре.

— Касандра, моля те, чуй ме…

Казах й да си затваря човката, защото ще събуди всички в апартамента.

— Освен това те предупреждавам, че ако продължаваш с опитите си да ме спреш, аз сама ще събудя всички и ще им кажа цялата истина. Тогава ще се наложи да развалиш годежа.

— О, не, няма… — За пръв път гласът й прозвуча гневно. — Ще им кажа, че лъжеш, защото си влюбена в Саймън и искаш да ми го отнемеш.

— Значи е най-добре да не будим никого, нали така?

— Но какво ще им обясня утре, когато разберат, че си си тръгнала посред нощ? — умолително ме гледаше сестра ми.

— Не им казвай нищо до сутринта, после ги излъжи, че изведнъж съм се притеснила, защото съм оставила татко сам, и съм си тръгнала с първия влак. Или пък им кажи каквото искаш, все ми е тая. Тръгвам си.

— Зарязваш ме, и то точно сега, когато имам най-голяма нужда от теб!

— Да, имаш нужда да изслушам със съчувствие оплакванията ми, а после успокояващо да ме потупаш по гърба! Съжалявам, драга моя, но тая няма да я бъде!

Грабнах ръчния си багаж и изхвърчах от стаята.

— Касандра, умолявам те, остани! — чух шепота й зад гърба си. — Само ако знаеше колко зле се чувствам…

— Ами затвори се в лъскавата си баня и преброй прасковените си хавлии! — изсъсках. — Те ще ти донесат успокоение, малка лъжлива уличница такава!

С тези думи напуснах апартамента. Все пак успях да се овладея и да затворя входната врата безшумно след себе си.

По едно време дочух тихо скимтене. Елоиз! Напълно бях забравила за нея.

Тръгнахме по тъмните улици. Цялата сцена с Роуз не спираше да се върти в съзнанието ми и аз не виждах къде ходя. Дълго обикаляхме с Елоиз. По едно време дойдох на себе си и се запитах дали не е по-разумно да хвана такси до гарата, вместо да се движа сама из пустите лондонски улици. После изведнъж установих, че съм близо до ресторант „Корнър Хауз“ на площад „Пикадили“ — Топаз бе споменала, че това заведение е отворено денонощно. Имах нужда да си пийна чаша чай, а и Елоиз бе изплезила език от жажда, така че се отбихме вътре.

Чаят ми подейства успокояващо, а в този момент имах нужда точно от успокояване. Бях смазана от умора, мъката по Саймън не ме напускаше, а към всичко това се бе прибавило и притеснението, че се бях държала непростимо със сестра си. Много добре разбирах, че избухването ми не се дължеше на искрена загриженост за щастието на Саймън, а си беше чиста проба ревност. И нима имаше нещо по-нечестно от това — да помогнеш на сестра си да се сгоди, а после да се нахвърлиш отгоре й, задето го е направила? Беше права, че съм я изоставила. Поне можех да се съглася да остана и двете спокойно да обсъдим положението. Плюс това за кой ли път разбрах, че Роуз ме обича повече от всичко на света, както и аз нея — преди да се влюбя в Саймън.

Мислите ми продължаваха да се въртят все около едно и също. Поръчвах си чаша след чаша от чая, а после, когато сервитьорката ме попита дали ще желая още нещо, прегледах менюто и реших да си поръчам агнешки котлет, за да убия още малко време в ресторанта.

„Безнадеждна работа — мъдрувах си наум, — както и да се обърнат нещата, тримата ще бъдем нещастни до края на дните си.“

Котлетът за мен пристигна — беше по-малък, отколкото си го бях представяла. Изядох го, като дъвчех бавно, после посегнах към чантичката си, за да платя сметката. И тогава…

Никога няма да забравя какво изпитах в този момент! Портмонето ми го нямаше! Зарових като луда из багажа си, но знаех, че е безсмислено — защото го бях забравила във вечерната чантичка, която Роуз ми бе заела за танците. Призля ми, но знаех, че не бива да губя самообладание — можех да обясня недоразумението, да дам името и адреса си на управителя и да му предложа някакъв залог… Да, но нямах нищо ценно у себе си — нито часовник, нито някое бижу, палто или шапка, а чантата ми бе стара и протъркана. В един момент ми хрумна безумната идея да си оставя обувките.

Е, управителят щеше да види, че съм порядъчно момиче, щеше да разбере, че може да ми има доверие. Но дали наистина имах вид на порядъчна личност? Косата ми бе разрошена, зелената ми рокля изглеждаше вехта и ярка в сравнение с изисканите тоалети на лондончанките, а Елоиз, вързана с въженце вместо с каишка, несъмнено нямаше да подобри положението. Едва ли щяха да повикат полиция заради няколко чаши чай и един котлет, нали така? И тогава ми просветна — трябваха ми пари не само да платя сметката си в ресторанта. Как щях да стигна до гарата, като нямах пари за такси? Ами билетът за влака? И той беше останал в чантичката на Роуз.

Трябваше да потърся помощ от някого. Но от кого? Стивън! Разбира се! Спомних си какво съобщение ми беше оставил — че мога по всяко време да разчитам на него. Но как да позвъня у Фокскотънови? Те със сигурност спяха — беше минало два след полунощ. Сервитьорката отново се появи и многозначително ме изгледа. Осъзнах, че трябва да предприема нещо.

Станах, оставяйки сметката върху масата, и казах на сервитьорката:

— Чакам един човек, но той закъснява. Трябва да се обадя по телефона. Ще ми запазите ли мястото?

Излязох във фоайето, където бяха телефонните апарати. Усещах погледа на момичето, прикован в гърба ми — очевидно се страхуваше да не изчезна, без да съм платила. Отворих указателя и затърсих номера на Фокскотънови…

И изведнъж замръзнах на мястото си. Нали ми трябваха пари, за да позвъня?

— Един ден ще се смееш на тази случка — казах си гласно аз, — направо ще си умреш от смях.

Облегнах се на стената и заплаках, ала побързах да спра — кърпичката ми също бе останала в чантата на Роуз. Трябваше да измисля нещо, но какво?

Посегнах автоматично към бутона за връщане на ресто и натиснах — няколко монети издрънчаха на пода. О, знаех, че ще паднат! Сетих се как викарият бе говорил за вярата, молитвите и ротативките.

Дали фактът, че бях решила да се помоля на Бога, беше причина за случилото се чудо?

Бързо набрах номера на Фокскотънови. Отсреща вдигна Леда — по-бързо, отколкото бях очаквала. Стори ми се бясна. Извиних се, че ги безпокоя по това време на нощта, и я помолих да извика Стивън.

— В никакъв случай — сопна ми се тя. — В момента не можеш да говориш с него.

— Налага ми се — настоях. — Сигурна съм, той няма да възрази, че го събуждате, когато разбере, че съм в беда.

— Едва ли е толкова страшно, та да не можеш да изчакаш до сутринта — отвърна коравосърдечно тя. — Няма да го безпокоя сега. И между другото, начинът, по който постъпваш, е много противен…

Нещо пропука и аз изтръпнах — за частица от секундата си помислих, че е затворила; после обаче чух гласове, макар да не успявах да различа какво казват.

— Да не си посмял да го направиш! — чух писъка на Леда Фокскотън, последван от шум, причинен като от кратко боричкане.

— Какво се е случило? — чух вика на Стивън в слушалката.

Обясних му възможно най-бързо нелепата ситуация, в която бях изпаднала, като, естествено, премълчах за скарването с Роуз. Казах му, че съм имала намерение да се прибера у дома с късния влак.

— Но аз не знам да има някакъв късен влак…

— Има — прекъснах го. — Такъв, за който не си чувал. О, ще ти обясня по-късно. Единственото, което има значение в момента, е, че съм закъсала! Ако не дойдеш възможно най-бързо, ще повикат полиция и ще бъда арестувана.

— Тръгвам веднага… — В гласа му се долавяше силна тревога. — Не се плаши. Върни се на масата си и си поръчай още нещо — така ще отклониш подозренията от себе си. И не позволявай на разни случайни мъже да те заговарят, нито пък на жени.

— Добре, но гледай да пристигнеш по-скоро.

Съжалих, че споменах думите „полиция“ и „арест“ — знаех, че Стивън изобщо няма да се усъмни в чутото и ще си умре от притеснение, докато пристигне, но наистина се бях паникьосала.

Върнах се на масата и казах на сервитьорката, че приятелят ми ще се появи всеки момент, а после си поръчах шоколадов сладолед. Облегнах се назад, обзета от огромно облекчение — толкова ми беше леко, че почти бях забравила колко нещастна бях само допреди няколко минути.

Стивън пристигна чак в три часа — обясни, че трябвало да върви близо миля пеша, докато намери такси. Изражението на лицето му бе твърде странно, но аз го отдадох на тревогата за мен. Накарах го да си поръча една голяма студена лимонада.

— Ти май измъкна слушалката от ръката на Леда, а? — попитах го. — Или поне така ми се стори. Какъв късмет, че я чу, докато разговаряше с мен! Телефонът им в коридора пред спалните ли се намира?

— Има един апарат в студиото, бяхме там — отвърна той.

— Да не искаш да кажеш, че ти е правела снимки по това време?

— Не, просто седяхме и си приказвахме — смотолеви той.

— Какво? В два часа през нощта? — Забелязах, че отбягва погледа ми, затова бързо добавих: — Разкажи ми за днешното ти представяне.

Той започна да ми говори, но до моето съзнание не стигаше нито дума. Бях заета с друго — представях си го в студиото с Леда. Бях сигурна, че двамата са правили любов. Тази мисъл бе ужасна, но едновременно с това и вълнуваща.

Дойдох на себе си едва когато Стивън казваше:

— Ще те закарам вкъщи и ще си стегна багажа, макар Леда да смята, че трябва да си купя нови, по-хубави дрехи от тези, които имам. Необходимо е да се видя и с господин Стебинс — не очаквам да ми създаде някакви спънки, когато му кажа, че ще напусна. Още преди време ме беше уверил, че няма да попречи на кариерата ми.

Думата „кариера“ някак изобщо не се връзваше със Стивън.

— А Айви какво ще каже? — попитах.

— О, Айви… — Изглеждаше така, сякаш напълно бе забравил за съществуването й. — Айви е добро момиче.

В ресторанта донесоха сутрешните вестници и аз подхвърлих:

— Сигурно скоро ще се появят рецензии за теб.

— Няма да са точно рецензии, но името ми скоро ще се появи по вестниците. Леда ми направи една снимка, която ще бъде публикувана, а отдолу ще пише, че съм многообещаващ млад актьор. След този първи филм, в който само ще се разкарвам с козите, предстои да сключа договор с киностудията и ще мина през специално обучение. Но ми казаха, че няма да ме учат прекалено много, защото не искат да заличат самобитността ми.

Стивън говореше със самочувствие, което преди не бях забелязвала у него. Това откритие толкова ме порази, че се втренчих немигащо в него. Той, изглежда, се досети за причината на удивлението ми, защото се изчерви и добави:

— Ами те така казаха. Освен това ти искаше да го направя. О, хайде да се махаме от това място.

С удоволствие напуснах ресторанта. Прииска ми се да видя как изглежда Темза на зазоряване. Попитахме един полицай, който стоеше на пътя, в коя посока е реката. Той ни обясни, а после не пропусна да се пошегува:

— Не искате да отидете дотам, за да скочите в нея, нали, госпожице? — Това искрено ме разсмя.

Повървяхме доста. Пристигнахме на Уестминстърския мост чак когато първите лъчи на слънцето обагриха небето в розово. Спомних си един сонет на Уърдсуърт, но не ми се стори особено подходящ — градът определено не беше „блестящ и лъскав в кристалночистия въздух“; по-скоро бе потънал в сивкав смог. И някак не можах да се насиля да придобия усещането, че „Мили боже! Дори самите къщи изглеждат заспали“, защото една част от мен все още беше в онзи оживен ресторант на ъгъла на „Пикадили“, а той никога не затваря.

Стояхме облегнати на перилата на моста, зареяли погледи във водата. Реката беше красива, но докато я гледах, не усетих да ме обзема блажено спокойствие. Лекият бриз докосна лицето ми — сякаш ме съжаляваше. От очите ми бликнаха сълзи.

— Какво не е наред, Касандра? — попита ме Стивън. — Да не е нещо… свързано с мен?

Явно си мислеше за случката в малката горичка край замъка, по лицето му личеше, че се срамува от себе си.

— Не, разбира се, че не! — побързах да го уверя.

— Трябваше да се досетя — горчиво произнесе той. — Трябваше да предположа, че нищо от това, което съм направил за теб, няма значение. В кого си влюбена, Касандра? В Нийл ли?

Трябваше да му отвърна, че говори пълни глупости, че не съм влюбена в никого, но бях изтощена до смърт. Не ми бяха останали сили дори да се преструвам.

— Не, не е Нийл — промълвих.

— Значи е Саймън. Това е лошо, защото Роуз никога няма да го остави да си тръгне от нея.

— Но тя не го обича, Стивън! Сама го призна…

И започнах да му разказвам за ужасното ни скарване в спалнята й и за това как съм се измъкнала от апартамента…

— Ти и твоите късни влакове! — възкликна Стивън. — Много добре знаех, че няма никакъв влак посред нощ.

Продължих да изливам душата си пред него. Когато стигнах дотам как съм проумяла колко зле всъщност се отнесох със сестра си, той ме прекъсна:

— Не се притеснявай за това. Роуз е лоша.

— Не е вярно — възразих и започнах да търся извинения за държането й, обясних му, че се жертва за семейството, че…

— Но тя наистина е лоша — повторно ме прекъсна Стивън. — Повечето жени са такива.

— Понякога сме лоши, без да го съзнаваме — отвърнах, после го попитах дали някога ще ми прости, че съм му позволила да ме целуне, когато съм знаела, че съм влюбена в друг. — О, Стивън! Ето това беше лоша постъпка! И отгоре на всичко те оставих да си мислиш, че един ден може да се влюбя в теб.

— Аз наистина си го мислех след случката в гората, но заблудата ми не трая дълго — само ден-два. Скоро разбрах, че съм голям глупак, щом съм допуснал да го повярвам. Само не можех да си обясня защо ми позволи да те целуна, при положение че не ме обичаш. Сега вече ми е ясно. Случват се такива работи, когато си влюбен в неподходящия човек. Че дори и по-лоши — такива неща, за които човек никога не би могъл да си прости.

Беше забил поглед право напред и изглеждаше смазан.

— Заради това, че спа с Леда Фокскотън, ли се чувстваш нещастен? — попитах го. — Вината беше нейна, нали? Няма защо да обвиняваш себе си.

— И все пак ще се обвинявам, докато съм жив — отвърна Стивън, после рязко се обърна към мен. — Обичам теб, Касандра, и винаги ще те обичам. Сигурна ли си, че никога няма да изпиташ нещо по-специално към мен? Когато те целунах, на теб ти хареса… Или поне така ми се стори… Ако можехме да се оженим…

Изгревът озаряваше лицето му, а лекият ветрец развяваше гъстата му руса коса. Той изглеждаше отчаян и завладяващ — по-прекрасен дори от Стивън, когото бях видяла на снимките, направени му от Леда Фокскотън. Отнесеното изражение беше изчезнало от очите му — подозирах, че то никога вече няма да се върне.

— Ще работя за теб, Касандра. Ако наистина имам някакъв актьорски талант, можем да се преместим да живеем в Лондон, далеч от… другите. Дали не бих могъл някак да ти помогна да преодолееш мъката си, когато Саймън се ожени за Роуз…

Когато спомена името на Саймън, пред очите ми се появи лицето му — такова, каквото го бях видяла в коридора до балната зала в хотела: леко повдигнатите крайчета на веждите, тъмната коса, тънките бръчици от двете страни на устата му. Когато за първи път го зърнах без брада, си бях помислила, че е много красив, но то бе просто защото изглеждаше по-млад и по-достъпен. Сега знам, че Саймън не е красив — в сравнение със Стивън той не е нищо особено.

И все пак, докато сега гледах лицето му, озарено от слънчевата светлина, и си представях другия, имах чувството, че образът на Стивън е въображаемият, а този на Саймън — истинският. Дотолкова цялото ми сърце бе преизпълнено със Саймън, че дори жалостта ми към Стивън не бе съвсем реална — сякаш я изпитвах по задължение, не наистина; идваше повече от главата, отколкото от сърцето ми.

— О, моля те, спри! — извиках. — Толкова съм привързана към теб… И толкова съм ти благодарна! Но никога не бих могла да стана твоя жена. О, Стивън, скъпи, толкова съжалявам!

— Няма нищо — рече тихо той и отново втренчи поглед пред себе си.

— Е, ако не друго, то поне сме братя по нещастие — рекох.

После Елоиз се изправи и застана между нас, опряла предните си лапи на парапета. Сълзите ми бликнаха и закапаха по снежнобялата й главица.

Петнайсета глава

Пиша тези редове, седнала зад бюрото на баща ми в стаичката на вратаря. Нямаше да съм по-изненадана дори ако беше кралското бюро в Бъкингамския дворец!

Девет и половина вечерта е. (По това време миналата седмица разговарях със Саймън в коридора до балната зала в хотела — имам чувството, сякаш са минали години, откакто това се е случило!) Смятам да пиша, докато стане два часът след полунощ — тогава ще трябва да събудя Томас. Предната вечер той беше дежурен първа смяна, а аз — втора; сега сме обратно. Откакто започнахме тази лудост, се чувствам ужасно. Всъщност вече започнах да свиквам, но стомахът ми продължава да се свива понякога. О, дали сътворихме някакво чудо, или отключихме вратите на ада?

Не приключих разказа си за завръщането ми от Лондон — споменът за сълзите ми на моста над Темза ме изпълваше с такова самосъжаление, че нямах сили да продължа да описвам онова, което се случи впоследствие. Не че има кой знае какво за казване. Двамата със Стивън хванахме първия влак за Съфолк. Аз спах почти през цялото време, докато пътувахме. Когато се прибрахме у дома, отново си легнах и продължих със съня.

Събудих се чак следобед и установих, че съм останала съвсем сама в замъка. Стивън беше отишъл във фор Стоунс, татко в Скотни, а Томас отново прекарваше уикенда със съученика си Хари. Стивън се прибра от фермата около девет вечерта и отиде да си легне, без да ми се обади. По това време бях горе на тавана и пишех в дневника си. Докато го чувах как пресича двора, се запитах дали да не сляза долу и да си поприказвам с него, но знаех, че едва ли ще намеря подходящите думи. По-късно можех да отида до кухнята и да му сваря малко какао, да подхвана темата за новата му работа и перспективите му като актьор, но той ме изпревари и си легна.

Замина обратно за Лондон в понеделник сутринта — беше събрал дрехите си в един малък моряшки сандък, който госпожа Стебинс му зае. Навремето сандъкът принадлежал на брат й, който избягал от семейството и станал моряк. Не отидох да го изпратя на гарата, защото Стивън ми каза, че господин Стебинс щял да го закара дотам с колата; предположих, че и Айви ще го съпроводи. Чувствах, че трябва да му позволя да се възползва от всяка възникнала възможност за утеха, и, честно казано, предпочитах да намери утеха с Айви, отколкото с Леда Фокскотън. Айви наистина е много мило момиче! Отидох до фермата, за да си побъбря с нея и баща й, докато Стивън се приготви за път. Айви бе облечена в бледосив костюм, с бели ръкавици и най-бялата шапка, която някога съм виждала, а бузите й пламтяха. Тя е доста хубава, макар стъпалата й да са огромни.

Стивън толкова се забави, че накрая отидох да проверя какво става. Видях го да стои прав по средата на малката си стаичка и да се оглежда.

— Може би когато отново видиш тази стая, ще си известен — казах му. — И все пак не изчаквай прекалено дълго, ела да ни посетиш възможно най-скоро, чу ли?

— Няма да се върна — тихо рече той. — Дори и да се проваля като актьор. Не, няма да се върна тук.

Казах му да не говори глупости — естествено, че ще се върне! Но Стивън отрицателно поклати глава и хвърли последен поглед на стаята. Двете снимки — на майка му и моята — бяха изчезнали. Чаршафите от леглото липсваха и върху него се виждаше само прилежно сгънатото тънко одеяло.

— Изчистих стаята, за да не ти създавам допълнителна работа — обясни ми той. — Можеш да затвориш вратата и да забравиш за съществуването на тази стая. Върнах на господин Мортмейн книгите, които ми беше дал, преди да отиде в Скотни. Четенето сигурно ще ми липсва.

— Но сега вече ще можеш сам да си купуваш книги! — възкликнах.

Отвърна ми, че не се е замислял по този въпрос.

— Все още не мога напълно да свикна с мисълта, че ще изкарвам толкова много пари — въздъхна той.

— Гледай да спестяваш по малко, за всеки случай — предупредих го.

Той кимна и отвърна, че сигурно много скоро отново щял да се върне към гледането на прасета. После чухме клаксона на колата на господин Стебинс.

— Ще изляза да те изпратя, но предпочитам да си вземем довиждане тук. — Протегнах ръка към него и добавих: — Можеш да ме целунеш, ако искаш. Ще ми хареса, ако го направиш.

За секунда си помислих, че наистина ще го стори, ала Стивън поклати глава и просто стисна дланта ми в своята. Опитах се да му помогна с пренасянето на багажа, но той ме отстрани и метна сандъка на рамо. Двамата тръгнахме към колата. Елоиз се въртеше наоколо и душеше гумите. Стивън се наведе, сложи сандъка в багажника, после взе кученцето на ръце и го целуна по главичката. Нито веднъж не погледна назад, когато колата пое по пътя към селото.

Докато миех съдовете в кухнята, се сетих, че нямам представа къде се канеше да отседне Стивън, щом пристигнеше в Лондон. Дали щеше да се върне у Фокскотънови? Предположих, че Роуз щеше да знае. (Бях писала на сестра си, обяснявайки й, че съм сгрешила, и я молех за прошка. Тя не побърза с отговор, но днес получих телеграма от нея — казваше, че ще ми отговори, когато може, и добавяше, че се надява да я разбера. Никъде в телеграмата не се споменаваше думата „прошка“, но понеже отдолу се беше подписала с „вечно любеща те Роуз“, предположих, че вече не ми се сърди.)

През по-голямата част от понеделника писах и плаках. Не успях да се взема в ръце навреме и когато Томас се върна от училище, ме изгледа подозрително и рече:

— Ревала си, нали? Бас държа, че животът в замъка ти се струва твърде депресиращ след приятния престой в Лондон.

Това обяснение ме устройваше. Уверих го, че точно това е причината за сълзите ми, и добавих, че ми е станало много мъчно, когато Стивън си е заминал, и че се притеснявам за него.

— На твое място не бих се тревожил — успокои ме Томас. — Сигурен съм, че Стивън ще стане филмова звезда. Всички момичета от селото са луднал и по него — Все обикаляха наоколо с надеждата, че ще го срещнат и задяват. Един ден ще осъзнаеш какво си изпуснала.

Заех се да приготвям чая. Томас беше донесъл риба треска от града.

— Татко ще вечеря в Скотни, така че няма нужда да го чакаме — съобщих спокойно.

— На слугите сигурно им е писнало да се въртят около него — отбеляза Томас. — Какво прави той там ден след ден? Дали чете просто за да си убива времето, или е намислил нещо?

— А, ще ми се да можехме да разберем — въздъхнах.

— Хари казва, че баща ни трябва да бъде подложен на психоанализа.

Извърнах се изненадано към брат си.

— Нима Хари знае нещо за психоанализата?

— Понякога баща му говори по този въпрос, нали е доктор.

— А вярва ли в силата на този метод?

— Не, винаги се изказва с пренебрежение, но Хари е доста запален.

Концентрирах се върху приготвянето на рибата, но когато седнахме на масата и започнахме да се храним, аз отново подхванах темата. Разказах му за разговора ми със Саймън, когато за пръв път се бяхме засекли на могилата, макар че не си спомнях подробностите.

— Ще ми се да го бях оставила да ми разкаже повече неща — казах. — Дали бащата на Хари няма някои книги по тази тема?

Томас обеща да разбере, макар според него вече да нямаше значение дали татко ще пише, или не — нали сестра ни се женеше за богаташ!

— О, Томас, разбира се, че има значение! — извиках. — За татко е много важно да започне да работи. За нас също, защото, ако всичките странни неща, които той върши напоследък, не са свързани с някакъв творчески процес, тогава той със сигурност е почнал да се побърква. А едва ли един луд баща е нещо, което би могло да ти се хареса, независимо от нежните ти чувства към него.

— Нима ти изпитваш нежност към баща ни? — попита ме Томас. — Аз лично не съм сигурен за моето отношение към него. Не че не го понасям, но…

Точно в този момент той влезе в кухнята. С половин уста отвърна на поздрава ми, после се устреми нагоре по стълбите. По средата на пътя се спря, погледна надолу и бързо се върна при нас.

— Можеш ли да ми запазиш това? — попита ме, хванал един оголен рибешки гръбнак.

В първия момент си помислих, че се опитва да бъде саркастичен, задето не сме му оставили от рибата. Започнах да обяснявам, че не сме го очаквали за вечеря, и предложих да му изпържа няколко яйца.

— О, аз вече ядох — отвърна той и пое към стаичката си, стиснал рибешкия гръбнак в ръка.

Ейб го последва, изпълнен с надежда. Когато се върна обаче, котаракът ни имаше твърде разочарован вид (трябва да отбележа!). Двамата с Томас се запревивахме от смях.

— О, бедничкият Ейб! — изрекох накъсано, опитвайки се да си поема въздух, и побързах да му дам остатъците в моята чиния. — Спри да се смееш, Томас! Ще се срамуваме от тази си реакция, ако се окаже, че татко наистина се е побъркал.

— Не е откачил, сигурен съм, че е намислил нещо — отвърна Томас, но после ме погледна уплашено и добави: — Все пак гледай да държиш ножовете надалеч от него. Утре ще се консултирам с бащата на Хари.

За съжаление, бащата на Хари не ни помогна ни най-малко.

— Каза ми, че, слава богу, не бил нито психоаналитик, нито психиатър, нито нещо друго, което да започва с „психо“ — осведоми ме Томас, когато на следващия ден се прибра от училище. — И също така ми съобщи, че не недоумявал защо държим баща ни отново да пропише, защото той веднъж прегледал набързо „Джейкъб Рестлинг“, но не могъл да разбере и думичка от тази налудничава книга. Хари наистина се засрами от невежеството на баща си.

— Нима Хари разбира „Джейкъб Рестлинг“?

— Естествено, че я разбира! Не знаеш ли, че нещо, което за едно поколение е изключително трудно и сложно, за следващото е просто като детска игра.

— И за стъпаловидната глава ли мислиш така?

— О, онази глава! — Томас толерантно се усмихна. — Нея татко я е написал просто за да се позабавлява. Пък и кой е казал, че винаги трябва да разбираш всичко? Човек може да се впечатли и от неща, които не схваща напълно, дори понякога ги харесва повече от онези, които са му пределно ясни.

Трябваше да се досетя, че бащата на Хари няма да ни помогне — той е от онзи тип мъже, които твърдят, че много си падат по сладките приказки.

Определено съм подценявала брат си! Само допреди няколко седмици бих очаквала да чуя от него, че и той си пада по забавните историйки — както бащата на приятеля му, — а ето че сега се оказваше съвсем друго. Установих, че брат ми харесва трудната за разбиране съвременна поезия (някакъв учител му бил давал стихосбирките, тъй като не били включени в учебната програма). Ще ми се да ми позволи и аз да почета малко от тези стихове, макар да съм сигурна, че не бих могла да харесам нещо, което не разбирам. С удивление открих колко високоинтелектуални са вкусовете му — много по-изтънчени от моите. Просто невероятно е колко е увлечен по различните форми на изкуството и как едновременно с това успява да обуздае емоциите си във връзка с тях. Да, хората никога не спират да ме изненадват!

След като приключихме с обсъждането на бащата на Хари, Томас се качи в стаята си за подготовка на домашните, а аз излязох навън. Вечерта изглеждаше прекрасна, но бях прекалено потисната, за да й отдам полагащото й се възхищение. През целия ден бях хранила надежди, че от тази работа с психоанализата все пак може да излезе нещо. Очаквах Томас да се появи с цял куп книги, от които да почерпим знания и да стигнем до метод, чрез който да помогнем на татко. И ако трябва да съм съвсем честна, не мислех само за неговото добро — същата тази сутрин ми беше хрумнало, че ако той отново започне да пише, Роуз сигурно ще разбере, че няма нужда да се омъжва, за да живее добре, и ще развали годежа си със Саймън. Той също не биваше да се жени за момиче, което нямаше чувства към него.

Вървях и си блъсках главата как да помогна едновременно на татко, на себе си, на всички ни. Погледнах към къщичката на вратаря — лампата горе светеше. Много пъти бях гледала към този прозорец по време на късните си разходки и винаги бях съжалявала, че близостта между мен и татко се бе изпарила. Определено не беше нормално да не знам почти нищо за собствения си родител. Запитах се дали вината не беше и у мен, а не само у него. Бях ли положила достатъчно усилия от своя страна, за да се сближим? В миналото със сигурност бях правила опити, но напоследък… Не. Намирах си извинения от всякакъв характер, включително си казвах, че човек не може да се сприятели с някой, който отказва да говори за себе си. После изведнъж ми хрумна, че един от основните принципи на психоанализата е да накараш пациента да заговори за себе си. Бях ли достатъчно настоятелна по отношение на татко? Нима се боях от него? Може би дълбоко в себе си изпитвах някакъв страх? Но защо? Той никога през целия си живот не беше вдигал ръка срещу някой от нас, никога. Единственото му оръжие бе мълчанието, понякога — сарказмът. Тогава каква и къде беше бариерата, която го ограждаше? И от какво се беше появила?

Опитвах се да намеря отговорите на всичките тези въпроси. Чудех се дали мама с приказките си за това, как по никакъв повод не бива да го безпокоим, не беше сложила основите на това отдалечаване? И Топаз, с този неин вечен навик да го защитава. Дали не таях някакви страхове от онази случка с ножа за рязане на торти? Дали наистина вярвах, че баща ми е в състояние да нарани някого? О, боже, ето че се бях превърнала в цял психоаналитик по отношение на себе си. Защо не можех да го направя и по отношение на татко?

Виждах силуета му на фона на осветения прозорец. Какво правеше? Фактът, че седеше зад бюрото си, не означаваше непременно, че се е хванал за перото. Та той винаги седи там, дори когато чете Енциклопедията например, защото му е много тежка да я държи в ръце. Дали и сега не четеше? Главата му беше наведена, но не виждах какво прави. После татко вдигна ръка и отметна падналия в очите му перчем. Пръстите му стискаха молив! Ами ако през цялото това време наистина е работил? Може би в момента пише някоя прекрасна книга, която щеше да се превърне в бестселър и да ни докара много пари? Колко жалко, ако станеше ясно прекалено късно — когато вече не може да се направи нищо, за да се помогне на Роуз и на мен!

Тръгнах обратно към замъка. Не си спомням да съм крояла някакви конкретни планове в онзи момент, просто вървях като в транс. Минах през пасажа под къщичката на вратаря, изкачих каменните стъпала, водещи към едната от двете лицеви кули, и почуках на вратата на татко.

— Махай се! — чу се отвътре.

Ключът беше от външната страна на ключалката, така че очевидно бе отворено. Престраших се и натиснах бравата.

Когато пристъпих вътре, баща ми се извърна рязко и заби очи в мен. Погледът му бе изпепеляващ. В следващия миг сякаш някакъв воал се спусна пред очите му и скри гневните искри.

— За нещо важно ли ме търсиш? — попита ме.

— Да. За нещо много важно — отвърнах и затворих вратата зад гърба си.

Баща ми се надигна от мястото си и приближи до мен.

— Какво става, Касандра? Пребледняла си. Да не си болна? По-добре седни.

Но аз не се възползвах от поканата. Стоях неподвижно и само очите ми шареха из стаята. Нещо се беше променило в нея. Полиците, опасващи стените, бяха изчезнали и бяха покрити с хартии в ярки цветове.

— Господи! Какво си направил? — възкликнах удивено.

— О, това ли? Просто страници от американски комикси, нищо особено — отвърна баща ми. — Е, ще ми кажеш ли какво става?

Приближих до едната стена и започнах да разглеждам картинките. Бяха залепени така, че помежду им да има връзка.

— Откъде си ги взел? — попитах го.

— Вчера ги донесох от Скотни. Изрязал съм ги от американски неделни вестници. Предполагам, че Нийл не може да живее без тях. Мили боже, само не започвай да ги четеш!

— Имат ли някакво отношение към работата ти?

Той отвори уста да отговори, но после замълча, а по лицето му се появи загадъчно изражение.

— За какво си дошла тук? — рязко запита той. — Моята работа не те интересува.

— Напротив, интересува ме. Точно затова съм тук — отвърнах. — Татко, трябва да ми кажеш с какво се занимаваш напоследък.

Баща ми втренчено ме изгледа, после с леден тон отвърна:

— И това ли е единствената причина за твоята неочаквана визита? Да ме провериш?

— Не, не — подхванах, а после събрах кураж и казах: — Да. Точно така. И няма да изляза оттук, докато не получа отговор.

— Ще излезеш и още как! — извика баща ми.

Хвана ме здраво над лакътя и ме повлече към вратата. Толкова се изненадах от реакцията му, че успях да се съвзема едва в последния момент, когато бях почти изтласкана навън. Отскубнах се от хватката му и се спуснах към бюрото. Бях обзета от дива надежда, че ще успея да зърна поне един ред от листовете, разпилени по бюрото. Баща ми обаче ме настигна и отново ме сграбчи за ръката — никога не бях виждала толкова гняв в погледа му. Така ме дръпна, че полетях към стената и се ударих във вратата. Болката беше ужасна. Свлякох се на пода и заридах.

— О, господи, лакътя ли си удари? — попита татко. — Сигурно страшно боли.

Приближи и опипа ръката ми за счупено — с удивление забелязах, че от гнева му не беше останала и следа. Продължих да плача и когато баща ми ме прегърна и ме поведе към дивана.

— Болката започна да намалява — казах му, когато отново бях в състояние да говоря. — Искам да поседна за малко.

Седнахме и татко ми подаде носната си кърпичка. Избърсах очите си, издухах си носа и изхлипах:

— Вече съм по-добре, виж! — Размахах ръка, за да му покажа, че мога да я движа безпроблемно. — Не е нищо сериозно.

— Но можеше и да е — възрази той. Лицето му бе напрегнато. — Не съм изгубвал така контрол над себе си от… — Млъкна, после се надигна и отиде до бюрото си.

— Откакто нападна мама с ножа за торти, нали? — продължих вместо него. — Разбира се, знам, че не си искал да й сториш нищо лошо — побързах да добавя. — Беше грешка, но… Тогава ти й беше много ядосан. О, татко, мислиш ли, че това е причината за настъпилата в теб промяна? Фактът, че си потискал гнева си, ли е причината да загубиш вдъхновение за работа?

Баща ми пренебрежително изсумтя и дори не благоволи да погледне към мен.

— Кой ти наби тази брилянтна идея в главата? Може би Топаз? — попита той.

— Не, аз самата се сетих, и то сега!

— Каква липса на въображение проявяваш! Но както и да е, това, което преди малко каза, са пълни глупости.

— При всички случаи не е по-глупаво от версията, че талантът ти е пресъхнал заради престоя ти в затвора — отвърнах, отново удивлявайки се на храбростта си. — Знаеш, че някои хора така смятат.

— Идиоти! — възкликна баща ми. — Мили боже, как е възможно няколко месеца в затвора да доведат до някаква генерална промяна у мен? Често си мисля, че ще ми хареса да се върна отново там. Поне пазачите не се мотаеха около мен и не ме оплакваха приживе. О, как си мечтая за спокойствието на килията!

Тонът му беше саркастичен, но в него нямаше и следа от гняв, затова събрах кураж да продължа:

— А ти самият имаш ли някаква представа какво те е накарало да спреш да пишеш? Саймън мисли, че…

Баща ми вдигна поглед към мен и рязко ме прекъсна:

— Саймън? Вие двамата сте ме обсъждали, така ли?

— Ами бяхме загрижени за теб…

— И каква е теорията на Саймън, ако смея да запитам?

Мислех да му споделя идеята за среща с психоаналитик, но я премълчах и се опитах да измисля нещо по-неангажиращо.

— Ами Саймън смята, че ти си самобитен автор; че не можеш да пишеш книга след книга, както обикновените писатели, защото искаш онова, което създаваш, да е стойностно. Според него ти се стремиш да намериш някаква нова форма… Спомена нещо подобно и през онази първа вечер, когато се запознахме с него и с брат му, не си ли спомняш?

— Да, спомням си много добре — отвърна баща ми и видимо се успокои. — Думите му тогава силно ме впечатлиха. После, естествено, осъзнах, че е било само тактичен начин да се измъкне от неприятна ситуация, но за известно време Саймън наистина бе успял да ме заблуди, че точно така си мисли. Дори ми се струва, че точно неговите думи станаха причина да започна да… — Той пак млъкна. — Хей, тичай да си легнеш, детето ми.

— О, татко! — извиках. — Да не искаш да кажеш, че отново си започнал да пишеш? Нима всичките тези странности — четенето на детски книжки и вестници от типа на „Пощенски гълъб“, наистина имат някакъв смисъл?

— О, небеса! За какъв ме вземаш? Разбира се, че имат смисъл!

— Дори и нащърбената чиния ли? И опитите ти да четеш по улеите на грамофонната плоча? Колко вълнуващо! Макар че просто не съм в състояние да си представя…

— Не е и нужно — сряза ме той. — Гледай си твоята работа и не си пъхай носа в чуждата, това е.

— Не мога ли с нещо да ти бъда полезна? Аз съм доста интелигентна, както знаеш. Никога ли не изпитваш желанието да си поприказваш с някого?

— Никога — отвърна баща ми. — Да говоря, да говоря… Същата като Топаз си. Като че ли изобщо ще разберете за какво става дума, като ви кажа! Да не говорим пък за Топаз — в момента, в който разбере, че съм се хванал на работа, всеки художник в Лондон ще го знае. Ти пък ще кажеш на Саймън, а той ще напише някоя прочувствена статия по въпроса. Мили боже! Колко дълго една новост ще си остане такава, щом всички започнат да се занимават с нея? Според мен пазенето на тайна е есенцията на всяко творчество. А сега изчезвай!

— Ще изчезна, ако ми отговориш само на един-единствен въпрос: колко време ще ти отнеме да довършиш новата си книга?

— Да я завърша ли? Че аз още не съм я започнал! В момента събирам материал, а това може да се проточи до безкрайност, както знаеш. — Закрачи из стаята и заговори по-скоро на себе си, отколкото на мен: — Може би е възможно да поставя началото и сега, в този момент, ако съм изправен пред страх от смъртно наказание. Имам нужда от гръбнак…

— Заради това ли взе онзи от рибата?

Той се извърна нервно към мен.

— Не ме иронизирай, ако обичаш! — По лицето ми прочете, че не съм имала подобни намерения, засмя се и продължи: — Не, някъде по пътя рибата треска се превърна в херинга. Знам, знам, много неща се променят. Трябва да започна да изучавам видовете риби, населяващи световния океан, също и китовете… и предшествениците на китовете… — Отново говореше на себе си, като не спираше да кръстосва из стаята. Не смеех да помръдна. — Праисторическите, допотопните риби… Ноевият ковчег може би? Не, само не библейски сюжети този път! Праисторическите са по-добри — всичко започва от една малка костица на мамут…

Татко се спусна към бюрото си и записа нещо върху един лист, после седна и продължи да мърмори. Долавях само отделни накъсани фрази: дизайн… дедукция… реконструкция символ… отрязък… проблем… вечно търсене на неразгадаемото — вечната енигма…

Тук гласът му съвсем замря.

Седях, забила очи в гърба му, и се чудех дали идеята, която търсеше, вече го е осенила. Молех се да е така — за негово добро, а най-вече защото бях загубила всякаква надежда, че каквото и да е започнал, ще го завърши навреме, за да помогне на Роуз и на мен.

След няколко минути започнах да си мисля дали не е по-добре незабелязано да се измъкна от стаичката, но се страхувах, че докато отварям вратата, може да вдигна шум, а ако идеята наистина го беше осенила, дори едно леко изскърцване би могло да провали всичко. После ми хрумна, че ако свикне с присъствието ми в стаята му, постепенно би придобил навика да се обръща към мен за помощ. Спомних си, че навремето му харесваше мама да седи край него, докато пишеше, макар да не й даваше да гъкне, нито пък да види какво е написал.

Вятърът духна силно и внезапно отвори прозореца. Баща ми трепна, извърна глава натам и примигна. Имаше вид на човек, който се връща към действителността след много далечно пътуване.

Очаквах, че ще се ядоса, като види, че продължавам да стоя зад него, но той само разсеяно промълви: „Здравей“, и пак ми обърна гръб.

— Идеята ти беше ли добра? — попитах го наивно.

Първоначално той сякаш не разбра за какво точно говорех, но после отвърна:

— Не, не, оказа се поредната безсмислица. Да не би през цялото време да си стискала палци за мен, детето ми? Майка ти имаше навика да седи така.

— Знам. Точно за нея си мислех преди малко.

— Наистина ли? И аз. Сигурно е телепатия.

Вятърът продължаваше да духа, той стана и отиде да затвори прозореца. Застана изправен до него, загледан навън.

Уплаших се, че отново ще забрави за присъствието ми, затова попитах:

— Мама много ти помагаше, нали?

— Да, макар и по доста странен начин. — Татко седна на пейката под прозореца, давайки ми да разбера, че е готов да си побъбрим малко. — Един Господ знае, че в главата й никога не се раждаха идеи, бедната жена, но тя имаше изключителния навик случайно да казва полезни неща в най-подходящия момент. Като например споменаването на името Джейкъб точно когато търсех централната идея за „Джейкъб Рестлинг“. Тя всъщност говореше за млекаря Джейкъб, но името ми бе от огромна полза. А присъствието й в стаята ме зареждаше с увереност — сякаш самата атмосфера бе наситена с молитвите й. Е, лека нощ, дете мое… — Той отново се изправи и приближи до мен. — Лакътят ти по-добре ли е?

— Да, благодаря — отвърнах.

— Хубаво. Следващия път, когато дойдеш, ще се постарая да ти окажа по-добро посрещане — може да постеля дори червено килимче. Трябва да призная, че съм много любопитен да разбера коя е причината за тазвечерната ти атака. Не вярвам госпожа Котън да те е подтикнала, нали?

— О, не, разбира се! — Нямах никакво намерение да му съобщавам истинската причина за нахлуването ми в светилището му, защото нямаше да е честно по отношение на Роуз, а и само щях излишно да го притесня. — Просто бях разтревожена.

— Мили боже, да не искаш да кажеш, че си се замислила за психическото ми състояние? — извика татко, после се изкикоти, а накрая ме погледна загрижено. — Бедно мое момиченце, наистина ли ти мина през ума, че съм почнал да откачам? Е, признавам, напоследък се държа доста ексцентрично и много хора ще решат, че съм напълно откачил, когато книгата излезе. Ако изобщо излезе. Защо пък да не рискувам? Единственото, което ме затруднява, е намирането на основната идея. Липсва ми увереност в това какво мога, не е от леност, кълна се… Искам да знаеш, че ако съм престанал да пиша, то не е, защото ме е мързяло, чуваш ли? Просто… Просто ми беше невъзможно.

— Разбира се, че ти вярвам, татко — отвърнах. — Както вярвам, че много скоро ти отново ще започнеш да пишеш.

— Надявам се. — Той се изсмя кратко. — Защото, ако не започна скоро да го правя, наистина ще се побъркам. Понякога адът ми се струва силно привлекателен. Хей, хей, не приемай думите ми на сериозно!

— Няма — казах с накъсан от вълнение глас. — Защо не ме оставиш да идвам и да седя при теб така, като навремето правеше мама? Ще се моля през цялото време — също като нея. Наистина съм добра в отправянето на молитви. А ти ще седнеш зад бюрото си и ще започнеш да пишеш още сега.

— Не, не, още не съм готов. — Баща ми определено изглеждаше уплашен. — Знам, че намеренията ти са добри, скъпа, но присъствието ти малко ме изнервя. Хайде, отивай да си лягаш. Аз ще направя същото.

— Не бива да забравям да си нося кибрит — каза татко, докато слизахме надолу по стълбите. — Стивън вече не е тук и няма кой да ми оставя запалена лампа пред вратата.

Отвърнах, че аз мога да се грижа за това в бъдеще, после предложих да му сваря малко какао. Той отказа.

— Но може да си гризна някоя бисквитка — добави. — А ти ми намери по-голяма свещ — имам намерение да чета поне три часа, преди да заспя.

Когато му дадох чиния с бисквити и една чисто нова свещ, той възкликна:

— Промяната във финансовото ни положение напоследък не спира да ме удивлява.

Това бяха последните му думи, преди да се оттегли.

Томас седеше на масата в кухнята, погълнат от домашните си. Изчаках, докато се уверя, че татко е приключил с тоалета си и наистина си е легнал, после прошепнах:

— Да излезем навън, трябва да ти кажа нещо. Ще отидем на ливадата — не искам татко случайно да ни чуе през някой отворен прозорец.

Отдалечихме се на достатъчно разстояние, за да можем да разговаряме нормално, без да бъдем чути, и аз предадох целия си разговор с татко. Обясних посещението си в стаичката му с внезапно обзел ме импулс.

— Е, как ти се струва? — попитах, когато привърших с разказа си.

— Ужасно — призна Томас. — Страхувам се, че той наистина откача.

— В такъв случай сигурно съм оставила погрешно впечатление у теб. Държането му беше странно само по едно време — докато говореше за китове и мамути.

— Но всичките тези резки промени в настроението му са притеснителни — първо избухва, а след това се държи изключително мило… да добавим и всичките тъпотии, които го интересуват напоследък… О, боже, само като се сетя как награби онзи оглозган рибешки гръбнак… — Тук брат ми избухна в смях.

— Не се смей, Томас — казах му. — Приличаш ми на някой глупак от осемнайсети век, подиграващ се на лунатиците от Бедлам.

— Предполагам, че ако бях живял по онова време, сигурно щях да им се надсмивам — нали знаеш, някои неща могат да изглеждат смешни дори когато са трагични. — После той изведнъж стана сериозен. — Чудя се дали все пак не го подценявам. Може наистина да има някакви идеи и да ги пази в тайна. Води си бележки, така ли? Страхувам се да не си остане само с тях.

— Искаш да кажеш, че се притесняваш, че няма никога да започне с писането на самата книга? О, Томас, ако това стане, той наистина може да си загуби ума! Наблегна ми, че не говори сериозно, но аз знам, че е възможно да му се случи да изпадне в необратимо състояние на умопомрачение. Дори да е на границата — знаеш, че линията между гениалността и лудостта е практически незабележима. О, само ако можеше някой да го бутне в правилната посока!

— Не ми се струва да си постигнала нещо съществено тази вечер, освен да го накараш да си легне с поредния детективски роман в ръка. Както и да е, трябва да се връщам — независимо дали баща ни е нормален, или не, трябва да приключа с домашното си по алгебра.

— Означи го с X — като неизвестна величина — подхвърлих. — Ще поостана още малко тук.

Изчаках, докато Томас напълно изчезна от погледа ми, а после хукнах с всичка сила към могилата. Докато изкачвах тичешком стъпалата, водещи към кулата Белмот, си спомних за нас двамата със Саймън в нощта на лятното слънцестоене. После се върнах към действителността. Можеше да се окаже, че в дневника ми се намира ключът към решаването на проблема с татко — исках да препрочета онази част, в която бях записала разговора си със Саймън за психоанализата. В сърцето ми отново пламна искра надежда — ако татко започнеше някоя нова важна книга, може би щях да успея да убедя Роуз поне да отложи женитбата си, а после… После можеше да се случи какво ли не.

Измъкнах изпод камъните металната кутия от бисквити, в която напоследък държах трите тетрадки, съставляващи дневника ми — ученическото ми куфарче вече бе проядено от мравките. Седнах на ръждясалата пружина и запрелиствах страниците. Светлината от газената лампа, която бях взела със себе си, бе достатъчна, за да виждам добре. Не ми отне много време да открия описанието на първи май.

Първо беше изказването на Саймън, че не вярва баща ми да е спрял да пише само защото е бил в затвора и може би причината трябва да се търси много, много по-назад в миналото. Също, че и затворът вероятно е стимулирал проявлението на проблема. После попаднах на онази част, в която Саймън допускаше, че ако Мортмейн бъде върнат обратно в килията, това може да помогне за отстраняването на проблема. Според Саймън това лечение не би могло да бъде проведено, защото баща ни не би се съгласил, а в случай че дадеше съгласието си да го пъхнат обратно там, той нямало вече да се чувства като в затвор.

Нямаше нищо друго по този въпрос. Затворих тетрадката и зареях поглед навън.

И тогава… Изведнъж целият план се оформи в съзнанието ми — до последния детайл! В първия момент ми хрумна, че си го мисля само на шега, а когато го разкажа на Томас, той ще си умре от смях. Точно тогава часовникът на църковната кула удари десет. Пред мен се появи лицето на мама — не такова, каквото го знаех от снимките й, а каквото си беше — видях светлата й коса, дори луничките, покриващи носа и страните й. А бях забравила, че е имала лунички. В същото време чух гласа й — за първи път от години насам. „Знаеш ли, скъпа моя — казваше тя, — имам чувството, че този твой план може да се окаже наистина добър.“

„Но, мамо! — чух се да отвръщам. — Това е невъзможно! Направо фантастично!“

„Е, защо не, баща ти е фантастичен човек!“

Изтичах от кулата. Решението беше взето.

Влетях като вихър в кухнята на замъка и измъкнах отново Томас навън. За моя изненада планът ми изобщо не му се стори налудничав или невъзможен. Напротив, прегърна го с жар.

— Дай ми парите, които са заделени за домакинството, и още утре ще купя от града всичко, което ни е необходимо — каза брат ми. — Ще го направим вдругиден. Трябва да действаме бързо, защото Топаз като нищо може да се завърне другата седмица.

Не споменах за странния си разговор с мама — вероятно щях, ако Томас се беше възпротивил на плана ми. Дали наистина вярвах, че бях получила този съвет от майка, или просто дълбоко в себе си исках да е било така? Не съм сигурна, само знам, че се случи.

На следващата сутрин татко се отправи към Скотни, както обикновено, така че нямаше опасност да разбере какво замисляме. До момента, в който Томас се върна от града, бях приготвила всичко, с изключение на няколко тежки неща, които не можех да пренеса сама. Той ми помогна, после двамата седнахме и уточнихме за последно детайлите.

— Ще го направим веднага след закуската — предложи Томас, — защото иначе татко може пак да отпраши към Скотни.

Когато във вторник сутринта отворих очи, първата ми мисъл бе, че не мога да го извърша. Беше опасно, можеше да се случи нещо наистина ужасно! После обаче си спомних думите на татко, че ако скоро не започне да работи, импулсът му може да умре.

Докато се лашках между убедеността и колебанието, в стаята влетя Томас и задъхано ми съобщи, че баща ни нямал намерение да изчака закуската — щял всеки момент да потегли към Скотни. Нямаше време, за какъвто и да е размисъл — трябваше да приложим плана си в действие. Осъзнах, че ако не го осъществим, нямаше да си го простя.

Под прозореца се чу шум от помпане на гума.

— Прекалено късно е! Изпуснахме го! — извика Томас.

— Не съвсем — отговорих убедено и му заповядах: — Измъкни се незабелязано оттук и тичай към кулата Белмот. Скрий се отзад и бъди готов да ми се притечеш на помощ. Хайде, тичай!

Брат ми изчезна, а аз се спуснах бързо по стълбите и излязох на двора. Престорих се на много притеснена, че баща ми излиза, без да е закусил.

— О, в Скотни ще ме нахранят — отвърна безгрижно той.

Аз заприказвах за колелото му, предложих да го почистя вместо него и отбелязах, че се нуждае от нови гуми.

— Задната има нужда от още малко помпане — вметнах и се засуетих около нея, опитвайки се да спечеля достатъчно време, та Томас да успее да стигне до кулата.

След това, когато татко понечи да яхне велосипеда си, подхвърлих небрежно:

— О, би ли отделил една минутка, за да дойдеш с мен до кулата Белмот? Мисля, че ще искаш да уведомиш собствениците на Скотни какво става там напоследък.

— О, боже, много ли вреди са й нанесли последните дъждове?

— Ами предполагам, че ще забележиш някои промени — рекох.

Прекосихме моста и започнахме да се изкачваме по могилата.

— Човек рядко може да види синьо небе като това — отбеляза баща ми. — Чудя се дали агентите на Саймън са упълномощени да извършват ремонти в кулата?

Той продължи да бъбри и изглеждаше напълно нормален. Всичките ми притеснения и колебания се върнаха, ала зарът вече беше хвърлен.

— Наистина трябва да прекарвам повече време тук — рече той, докато изкачвахме каменните стъпала.

Отворих тежката дъбова порта и го пропуснах да мине напред. Татко влезе в кулата, изкачи се по стълбата и примигна, за да свикне с мрака, който цареше вътре.

— Не виждам добре — въздъхна той и се огледа наоколо. — Хей, да не би да сте си направили убежище там долу?

— Не още, но един от нас в най-скоро време ще се възползва от него — отвърнах и бързо добавих: — Можеш да се спуснеш долу по дървената стълба и да разгледаш, ако искаш.

Татко като никога послуша съвета ми. Докато слизаше в подземието — някогашния затвор на замъка, аз направих знак на Томас и той мигновено се появи.

— Кажи ми какво имаше предвид, Касандра? Какво трябваше да видя? — Извика отдолу баща ми.

Не отвърнах.

Той отново извика, но аз запазих мълчание. Двамата с Томас тихо издърпахме стълбата. Баща ни приближи до отвора, през който се беше спуснал, и погледна нагоре.

— Не чуваш ли, като те питам? — провикна се той, после се сепна: — А, Томас, защо не си на училище?

Аз и брат ми се втренчихме в него. Каменните стени обграждаха баща ни така, сякаш беше пропаднал в дълбок кладенец.

— Какво става? — продължи да вика той. — Защо не ми отговаряте?

Зачовърках из мозъка си — исках да намеря най-тактичния начин да му обясня какво точно му се е случило. Накрая запитах:

— Защо не се огледаш, татко? Това е изненада.

Бяхме свалили ръждясалата пружина долу, отгоре й бяхме поставили дюшека от леглото с балдахина, а върху него — чаршафи и одеяло. Имаше и възглавница. Върху масата от грубо дърво стоеше купчина хартия и писалки, както и няколко камъка, които баща ни да използва за затискане на изписаните листа. Бяхме му донесли дори креслото от кухнята.

— В онази ниша има леген и кана за миене, както и вода за пиене — извиках му отгоре. — Смятаме, че през тесните прозорчета все пак влиза достатъчно светлина, за да можеш да виждаш. През нощта, естествено, ще ти даваме газената лампа. С една кошница ще ти спускаме превъзходна храна — купихме термос и…

Не можех да продължа — нямах сили да гледам изражението на лицето му. Току-що бе разбрал, че стълбата я няма.

— О, небеса! — извика той, а после се тръшна на леглото и избухна в смях. Смееше се неспирно и чак започнах да се страхувам, че ще се задуши.

— О, Томас — прошепнах, — да не би случайно да сме го бутнали в погрешната посока?

Татко бършеше сълзите от очите си.

— Моите мили, мили дечица! — каза накрая той. — Касандра, на колко си години — седемнайсет, осемнайсет? Или може би на осем? Веднага ми донеси тази стълба!

— Кажи нещо, Томас! — пошушнах на брат си.

Томас се изкашля и много бавно и отчетливо произнесе:

— Мислим, че е време да започнеш да работиш, татко — за твое собствено добро е, както и за наше. Пък и смятаме, че като си затворен тук, това може да ти помогне да се концентрираш и със сигурност ще се окаже полезно и в други отношения. Уверявам те, че много сериозно обмислихме постъпката си, преди да пристъпим към действие, и сега провеждаме психоаналитичен…

— Върнете веднага стълбата! — изкрещя баща ни.

Стана ми ясно, че речта на Томас го е извадила от равновесие.

— Няма смисъл да крещиш — спокойно рече брат ми. — Сега ще се оттеглим, за да ти дадем възможност да се настаниш и да свикнеш с обстановката. Когато дойдем да ти донесем обяда, ще ни кажеш, ако имаш нужда от някои книги или пък от още хартия.

— Да не сте посмели да си тръгнете! — Гласът му този път прозвуча жалостиво.

— Не си хаби силите да викаш — казах му. — Никой няма да му се притече на помощ — няма жива душа на мили разстояние. О, татко, провеждаме експеримент — дай ни шанс.

— Ах вие, малки откачалки! — започна гневно баща ни.

— Предупреждавам те, че ще стане голяма разправия — прошепна ми Томас. — Дай да затворя вратата.

— Обядът ще ти бъде поднесен в един часа, татко — извиках окуражаващо, докато брат ми захлопваше тежката порта.

Нямаше никаква вероятност да успее да се измъкне от подземието, но сметнахме, че заключването на вратата ще подсили психологическия ефект.

Баща ни продължи да крещи, но когато стигнахме до моста, вече бяхме престанали да чуваме гласа му.

— Мислиш ли, че се е изтощил от викане? — обърнах се към Томас.

— Не, още го чувам, макар и много слабо — отвърна брат ми. — Онази кула е истински убиец на всеки звук.

— О, Томас, сигурен ли си, че не извършихме голяма глупост?

— Напълно — безгрижно отвърна брат ми. — Дори самата промяна на атмосферата може да се окаже достатъчна, за да му помогне.

— Но да го заключим така… Та подземието все пак е било тъмница! Да затворим собствения си баща!

— Ами в това е цялата работа де! Не че прекалено много разчитам на психологическото въздействие на този факт — деца, затворили собствения си баща! Струва ми се обаче, че когато разбере, че няма да излезе оттам, докато не напише нещо, ще се стегне и ще се хване на работа.

— Глупости! Ако не излезе от дълбините на душата му, експериментът ще се окаже напълно безсмислен. Не можеш да накараш насила един мозък да създава шедьоври.

— Защо не? — възрази Томас. — Мозъкът на баща ни е бил оставен на спокойствие години наред и не е родил нищо, да видим какво ще стане сега, когато е принуден.

Закусихме набързо, после написах бележка до училищните власти, с които ги уведомявах, че в продължение на няколко дни брат ми няма да е в състояние да посещава занятията поради болест, и се качих горе да оправя леглата. Томас бе така любезен да се заеме с бърсането на праха.

— А така! — възкликна по едно време той. — Я виж това!

На тоалетката в спалнята на татко лежеше ключът от стаичката му.

— Какво ще кажеш да хвърлим един поглед вътре — предложи Томас.

Докато се качвахме нагоре по каменните стълби, аз усетих угризения на съвестта.

— О, Томас, все едно че го шпионираме!

— Разбира се, че е така — отвърна брат ми и отключи вратата.

Сега вече се и изплаших — сякаш духът на баща ни продължаваше да изпълва стаята и в момента беше бесен, задето се вмъквахме вътре като крадци. Първото нещо, което забелязах, бе, че листовете вече не са отгоре, а бюрото е заключено.

Радвах се, че не открихме нищо съществено. Чувствах се по-зле от това, че тършувах из стаята му, отколкото, че го бяхме заключили в кулата.

Томас остана горе да прочете комиксите, а аз слязох в кухнята да приготвя обяда. Точно в един часа отнесохме една пълна кошница на могилата — вътре имаше термос с топла супа, пилешка салата, ягоди със сметана и една пура на стойност девет пенса.

— Чудя се дали постъпваме добре, като го разглезваме с тази обилна храна — рече Томас. — Ако го оставим само на хляб и вода, ще пресъздадем затворническата атмосфера къде-къде по-реалистично.

В кулата цареше тишина. Отключихме вратата, водеща към подземието, и надникнахме: татко лежеше на леглото, вперил поглед нагоре.

— Здравейте — рече той изключително любезно, щом ни видя.

Направо бях поразена, а и още повече се изумих, когато го видях да ни се усмихва. Аз, разбира се, също му се усмихнах в отговор и казах, че се надявам да има добър апетит.

Томас започна да спуска кошницата с едно въже.

— Обядът е лек, за да не ти се приспи от него — обясних. — Довечера ще ти сервираме повече храна, предвидили сме дори вино.

Татко благодари на Томас с подчертана любезност за кошницата, после започна да я опразва от съдържанието й.

— Страхотно! — възкликна той и отново се усмихна. — Така, слушайте ме сега, смешници: имах достатъчно време, за да помисля… Наистина беше изключително приятно да си лежа тук на леглото, да гледам към небето и да разсъждавам. И съм напълно искрен, когато ви казвам, че съм трогнат от вашия опит да ми помогнете. Не съм сигурен дори дали не сте успели. Беше наистина стимулиращо преживяване — хрумнаха ми две-три невероятни идеи. Беше истински успех — не разбирате ли? Но вече започна да ми омръзва. Ако ме подържите още малко в този изолатор, може да провалите чудесните резултати, постигнати до този момент. Сега ще седна да похапна от тази прекрасна храна, а през това време вие ще донесете стълбата, нали? — Гласът му трепна на последната дума.

Хвърлих поглед към Томас, за да видя реакцията му при тази неочаквана реч на баща ни, но той попита с метален глас:

— Да си решил, че ти трябват някакви книги или още хартия за писане, татко?

— Не! — изкрещя баща ни и цялата му любезност мигновено се изпари. — Единственото, което искам, е да изляза от тази дупка!

Томас затръшна вратата.

— Вечерята ще е в седем — извиках, но се съмнявам, че татко изобщо ме чу, защото междувременно надаваше неистови крясъци. Надявах се поне да не е загубил апетит.

Следобеда прекарах в четене на комиксите, залепени по стените в стаичката на баща ми — човек си мисли, че те са тъпи, но постепенно се увлича по тях. После приготвих вечерята. За татко сложих пъпеш, студено пушена сьомга, праскови от консерва, сирене и бисквити, бутилка вино, за която бяхме платили цели три шилинга, кафе и още една пура от девет пенса. Добавих и малко портвайн от шишенцето, което ми беше дал викарият.

Внесохме вечерята в кулата точно когато часовникът от църковния двор в Годсенд удари седем. Беше прекрасна тиха вечер, но още докато пресичахме моста, бяхме чули виковете на баща ни.

— Цял следобед ли си крещял? — попитах го, щом Томас отвори вратата.

— Почти — отвърна татко с прегракнал глас. — Все някой ще мине през това поле рано или късно.

— Много се съмнявам — отвърна Томас. — Житото е пожънато и прибрано. И между другото, гласът ти не се чува отвъд могилата. Ако освободиш кошницата от обяда, ще я изтегля и ще ти пуснем вечерята долу.

Очаквах баща ми да избухне, но той дори не отвърна, а чинно се зае да свърши онова, което Томас му беше предложил. Движенията му бяха някак вяли. Беше си свалил сакото и бе разкопчал горното копче на ризата си, за да изглежда трогателно — все едно че бе готов да го изведат за екзекуция.

— Трябва да му донесем пижамата и халата — прошепнах на Томас.

Татко ме чу и извърна глава нагоре:

— Ако ме оставите тук тази вечер, ще откача — наистина, Касандра, повярвай ми. Това… Това чувство, че си лишен от свобода… Бях забравил колко шокиращо може да бъде. Не знаете ли как се отразява престоят на хората в тесни килии? Не сте ли чували за клаустрофобия?

— Там долу имаш достатъчно място — отвърнах възможно най-твърдо. — И никога не си страдал от въпросната клаустрофобия. Нали все се заключваш в стаичката над централната порта!

— Друго е, когато се заключваш сам! — извиси глас той. — Ах вие, проклети малки идиоти, пуснете ме навън! Пуснете ме!

Чувствах се ужасно, но на Томас изобщо не му пукаше. Изглежда, усети, че омеквам, защото ми прошепна:

— Ще трябва да минем през този етап. Остави на мен тази работа.

Той пусна кошницата в подземието и извика:

— Ще те освободим веднага щом напишеш нещо — около петдесетина страници, да речем.

— Та аз никога не съм изписвал петдесет страници за по-малко от три месеца, дори когато все още бях в състояние да пиша! — изкрещя баща ми и се тръшна в креслото, обвивайки лице в дланите си.

— Ще си вземеш ли вечерята, или не? — попита Томас. — Най-добре първо извади кафеничето.

Татко погледна нагоре. По лицето му плъзна гъста червенина. Той направи скок към кошницата и в следващия миг покрай главата ми прелетя чиния, а една вилица мина през вратата, докато я затваряхме.

Отпуснах се уморено на стълбите и заридах.

— Мили боже! — извика отдолу баща ми. — Ударих ли те, Касандра?

— Не — извиках. — Добре съм. Но моля те, не изхвърляй чиниите си, преди да си ги опразнил! О, не можеш ли просто да се опиташ да напишеш нещо, татко? Каквото и да е! Дори онази детска залъгалка, нали се сещаш — „Котката седи на постелката пред вратата“, ако искаш! Каквото и да е, само започни да пишеш!

Плачът ми стана още по-силен и сърцераздирателен. Томас ме забута надолу по стълбите.

— Не трябваше да го правим — ридаех, докато се спускахме по могилата. — Ще го пусна още тази вечер, пък ако ще да ни убие.

— Не, няма! Спомни си нашата клетва. — Бяхме се зарекли, че ще го освободим само ако и двамата сме съгласни. — Аз още не съм готов да се предавам. Ще видим как ще се държи след вечерята.

Когато започна да се стъмва, взехме пижамата и халата на татко, както и една газена лампа и отново поехме към могилата. Този път откъм кулата не се чуваше нито звук.

— О, Томас, ами ако си е разбил главата в стената? — прошепнах. И точно в този момент до носа ми достигна ароматът на запалена пура.

Когато отворихме вратата, видяхме баща ни да седи до масата, с гръб към нас. Щом ни чу, бавно се извърна и застана така, че да го видим — в едната си ръка държеше пурата, а в другата — молив.

— Брилянтната ви идея направи истинско чудо! — извика той с дрезгав, но щастлив глас. — Чудото стана! Започнах!

— О, невероятно! — възкликнах.

— Прекрасно, татко. Може ли да видим какво точно си написал? — попита равно и овладяно брат ми.

— В никакъв случай — нищо няма да разберете! Но наистина съм започнал, кълна ви се! Хайде сега, пуснете ме.

— Това е уловка — прошепна в ухото ми Томас.

— Колко страници написа, татко? — попитах.

— Немного — през последния час тук стана доста тъмно…

— В такъв случай газената лампа ще ти дойде добре — рече Томас и започна да я спуска в подземието.

Татко я свали от въжето, после спокойно заговори:

— Томас, давам ти честната си дума, че започнах отново да пиша — ето, можеш и сам да видиш. — Приближи един лист до газената лампа, после го остави настрани. — Касандра, ти самата се занимаваш с писане, така че ще разбереш по-добре от брат си — когато човек е в началото, първите резултати може да не се окажат съвсем задоволителни. По дяволите, та аз започнах едва след вечеря! Отлична храна, между другото; много ви благодаря. А сега бързо ми донесете стълбата — искам да се кача в стаичката си — ще работя през цялата нощ.

— Но ти се намираш на идеалното място за работа през нощта! — възрази Томас. — Едно преместване в къщичката на вратаря само ще прекъсне творческия ти процес. Ето ти халата и пижамата. Ще намина да те видя утре сутринта. Лека нощ, татко! — Томас хвърли дрехите в дупката, затвори плътно вратата, врътна ключа и ме хвана решително над лакътя: — да вървим, Касандра.

Тръгнах без възражения. Не вярвах, че баща ни блъфира — смятах, че планът ни наистина се беше оказал успешен и бе започнал да действа. Освен това татко се бе държал много уравновесено, така че не виждах защо да не го оставим да прекара нощта в подземието.

— Само че ще трябва да го пазим — казах. — В случай че подпали завивките си или нещо от този род.

Разделихме нощта на две — легнах и спах до два след полунощ, после смених Томас. На всеки кръгъл час отивах до кулата, но единственият звук, който чух, бе леко хъркане някъде около пет сутринта.

Събудих Томас в седем. Възнамерявах двамата да посетим твореца, но когато излязох от тоалетната, видях, че брат ми е тръгнал сам. Пресрещнах го по пътя, когато той вече се връщаше.

Томас ме уведоми, че татко е добре и че с благодарност приел топлата вода, която му занесъл.

— Започвам да вярвам, че наистина работи — когато отворих вратата, той седеше на масата и пишеше! Освен това е спокоен и проявява склонност да ни съдейства. Нещата от вечерята бяха прибрани в кошницата и ме очакваха, а когато надникнах вътре, татко каза, че би искал да си получи закуската.

Всеки път, когато се качвахме до кулата през този ден, заварвахме татко да пише като луд. Продължаваше да иска да го пуснем, но не влагаше особена жар в изразяването на желанието си. Когато тази вечер му прибрахме лампата, той рече:

— Хайде, хайде, нали ме затворихте тук точно, за да пиша! — Едва ли би издържал да блъфира толкова дълго, нали така? Оставихме му лампата.

Бих го пуснала, ако Томас не настоя, че преди да го направим, татко ще трябва да ни покаже какво е написал.

В момента наближава четири часът сутринта. Реших да не събуждам Томас в два, защото исках да запиша в дневника си всичко, случило се до този момент; пък и бедното момче спи като заклано — тук е, на дивана зад мен. Според него нямало смисъл да дежурим тази нощ, но аз бях непреклонна — освен че се притеснявах за татко, имах и друг страх — показанията на барометъра бързо падаха. Какво щяхме да правим, ако случайно се изсипеше дъжд?

Томас е къде-къде по-твърд от мен. Преди да си легне, занесе чадър на татко.

Погледнах навън през прозореца — една от причините да се установим в стаичката над главната порта е, че от нея чудесно виждахме кулата Белмот, както и шосето, водещо към нашия замък. Макар че кой би дошъл у нас по това време? Никой, разбира се.

Имах чувството, че съм воин на пост. Както силните мъже, бродили по тази висока крепостна стена преди шест века…

Току-що за пореден път погледнах към кулата. Луната се беше издигнала високо над нея и я осветяваше в сребристо. Дали знаеше, че там долу, в затвора, отново лежи затворник?

Четири часът е! Колко дълбоко спи Томас!

Елоиз също спи и най-вероятно сънува, че гони зайци — от време на време проскимтява, а лапичките й потрепват. Ейб ни удостои с компанията си за малко, но по-късно се оттегли и в момента е навън — ловува на лунна светлина.

Утре непременно трябва да пуснем татко на свобода, дори и да не ни покаже какво е написал, нали? Когато му оставяхме фенера, лицето му изглеждаше като на светец — сякаш пред очите му препускаха видения.

Дали вече да не събудя Томас? Приключих с писането за тази вечер. Не ми се спи. Ще изнеса лампата и ще поседя навън, за да се наслаждавам на луната…

Спомням си, че когато започнах своя дневник, първите ми разсъждения бяха свързани с луната. Колко много неща се бяха случили от тогава до днес!

Сега ще си помечтая за Саймън. Сега ли? Като че ли изобщо бях спряла дори за секунда да мисля за него! Дори и когато бях най-притеснена за татко, едно гласче не спираше да ми нашепва, че нищо няма такова значение за мен, както Саймън. О, ако Роуз развали годежа, някой ден той сигурно ще се влюби в мен, нали?

По шосето се движи кола! Колко странно, кой може да е поел на път в този необичаен час?

О, боже! Колата завива към замъка! О, какво ще правя сега?

Трябваше да запазя спокойствие — най-вероятно някой бе объркал пътя. Но ако татко чуе бръмченето на мотора, той ще се развика! Дали е възможно пътниците в колата да го чуят? О, защо тези хора не вземеха да се върнат там, откъдето бяха тръгнали!

Колата все повече приближава. Не мога да се отърся от усещането за предстояща катастрофа…

Катастрофата в действителност се случи! От колата излизат Саймън и Топаз!

Шестнайсета глава

Двамата с Томас влетяхме в кухнята точно когато Топаз драскаше една клечка кибрит, за да запали газената лампа. Чух гласа на Саймън още преди да съм видяла лицето му:

— Роуз тук ли е?

— Роуз ли? — удивих се.

— О, господи! — извика Саймън.

В този момент фитилът на лампата пое пламъка от кибритената клечка и освети лицето на Саймън — беше изкривено от тревога.

— Сестра ти изчезна — обясни Топаз. — Не се плаши, не е нещастен случай или нещо от този род; оставила е бележка на Саймън, но… — Тя хвърли бърз поглед към него, после добави: — В бележката всъщност не е обяснила нищо. Очевидно си е тръгнала тази сутрин. Саймън беше отишъл да закара майка си при някакви приятели в провинцията, а Роуз бе казала, че не й се ходи с тях. Той остана у въпросните приятели до вечерта, така че се прибра в апартамента късно. Аз пък бях заета през целия ден — позирах пред Макморис, а после ходих с него на театър. Когато се прибрах вкъщи, заварих Саймън да чете бележката, която Роуз му бе оставила. Помислихме си, че може да се е върнала при вас, затова веднага потеглихме насам.

— Тя със сигурност е добре — казах успокоително на Саймън. — Днес предобед получих телеграма от нея, в която се казваше, че ще ми пише, когато може, и че ме моли да я разбера. — Едва сега осъзнах, че тази молба на Роуз за разбиране някак не се връзваше с нашето скарване. Очевидно се отнасяше до бягството й.

— Откъде е изпратена телеграмата? — попита ме Топаз.

— Не обърнах внимание. Сега ще я донеса.

Беше в спалнята ми. Докато тичах нагоре по стълбите, чух Топаз да казва:

— Представете си само! При цялата тази бъркотия Мортмейн продължава ли, продължава спокойно да си спи! — Уплаших се, че може да реши да отиде да го събуди, но — слава богу! — не й хрумна да го направи.

Поднесох телеграмата на светлината на лампата.

— Хей, ама тя май я е изпратила от онова местенце край морето, където ходихме на пикник! — възкликнах.

— Защо й е било да отива там? — удиви се Томас. — И не е ли могла тази глупачка да обясни в бележката си какво всъщност става?

— Струва ми се, че Роуз бе достатъчно красноречива — рече Саймън. — Благодаря ти, че се грижиш за чувствата ми, Топаз, но наистина няма смисъл. — Той извади бележката от джоба си и я сложи до телеграмата. — Вижте какво ми е писала.

„Скъпи Саймън — започваше сестра ми, — искам да знаеш, че в началото не съм те лъгала. Наистина смятах, че те обичам. Сега не ми остава нищо друго, освен да те помоля да ми простиш. Роуз.“

— А така! — рече Томас и ми хвърли многозначителен поглед.

— Но това още нищо не значи — започна Топаз. — Опитвам се да обясня на Саймън, че сестра ви най-вероятно е реагирала така, защото нервите й са опънати до крайност покрай всичките тези сватбени приготовления. След ден-два ще й мине. Очевидно е решила да се усамоти в онова градче, за да помисли.

Саймън извади джобния си часовник и го погледна.

— Много ли си уморена? Искам да тръгнем натам още в този момент — обърна се той към Топаз.

— Искаш да тръгнем по следите й ли? О, Саймън, сигурен ли си, че е разумно да го правим? Ако Роуз иска да остане насаме за известно време…

— Няма да я притеснявам. Дори няма да й се мяркам пред погледа, щом не иска да ме вижда. Но ти можеш да си поприказваш с нея. Нужно ми е да знам малко повече, отколкото в момента.

— В такъв случай ще дойда, разбира се. Изчакай само да си разменя няколко думи с Мортмейн…

Тя понечи да тръгне към горния етаж, но аз се изпречих на пътя й.

— Няма смисъл да се качваш горе — казах.

— Какво, да не би пак да е отишъл в Лондон?

— Не… — Хвърлих търсещ поглед към Томас с надеждата, че ще ми помогне да обясня. — Виж какво, Топаз…

— Казвай бързо какво става! Какво криете от мен? — Топаз беше толкова уплашена, че напълно бе забравила да използва любимия си контраалт.

— Татко е добре — побързах да я успокоя, — но не е в спалнята ви. Новините са добри, Топаз, наистина… Много ще се зарадваш, когато разбереш.

В този момент се намеси Томас:

— Татко лежи в тъмницата на кулата Белмот от два дни. Затворихме го там, за да го накараме да работи, и ако можем да му вярваме, това е довело до успех.

Мисля, че брат ми обясни нещата достатъчно ясно, но Топаз го засипа с цял куп объркани въпроси. Когато най-сетне успя да проумее какво всъщност се е случило, гневът й нямаше граници.

— Вие сте го убили! — изпищя тя.

— Е, снощи поне си беше жив и риташе — отвърнах. — Нали, Томас?

— Е, чак пък да е ритал! Но истината е, че татко е напълно спокоен и овладян — обясни Томас. — Ако имаш малко здрав разум в главата си, Топаз, ще го оставиш да прекара там долу поне още няколко дни.

Топаз обаче не го слушаше — беше хукнала към гардероба, където обикновено закачахме ключа за кулата Белмот.

— Къде е? — викаше тя. — Дайте ми го веднага! Ако до две минути не получа този проклет ключ, ще разбия вратата с брадва и пак ще вляза!

О, бях сигурна, че подобно изпълнение щеше да е съвсем по вкуса й! Вече се беше успокоила и сега се вживяваше в трагичната си роля.

— Ще се наложи да го пуснем — обърнах се към Томас. — Утре и без това щях да го сторя — със или без твоето съгласие.

— Аз пък не бих — отвърна брат ми. — Така ще провалим целия експеримент. — Но въпреки тези думи той отиде да запали една газена лампа.

Всички се изсипахме на двора. Луната се беше скрила, но звездите продължаваха да трепкат по небето.

— Чакайте, ще взема фенерчето си от колата — рече Саймън.

— Извинявай — казах му, когато пресичахме моста, водещ към могилата. — Едва ли имаме право да те въвличаме в семейните ни неприятности, когато си толкова притеснен.

— Притеснен или не — не бих пропуснал това шоу за нищо на света! — отвърна ми Саймън.

Откъм кулата не се чуваше нито звук.

— Сега да не вземеш да крещиш, че си пристигнала да го спасяваш — предупредих Топаз. — Знаеш какво е да те събудят внезапно.

— Като че ли пък някой е в състояние да събуди баща ти, щом веднъж е заспал!

Идеше ми да й зашия един — отчасти защото се държеше като глупачка и отчасти защото самата аз се тресях от нерви.

— Дай ми ключа — прошепна Топаз на Томас, когато стигнахме до каменните стъпала пред вратата на кулата. — Искам да вляза при него сама.

— Добре, но ако не внимаваш какви ги приказваш, ще слезеш при него летяща с главата надолу! — заплаши я Томас. — Остави ни с Касандра да отворим вратата и да спуснем стълбата в подземието, а после ти ще се появиш като ангела на спасението.

Идеята да се превъплъти в божествено създание очевидно й се хареса.

— Добре, но нека да види първо моето лице — настоя Топаз.

— Движи се колкото се може по-тихо — продължи Томас. — Искам да му хвърля един поглед, преди да се е събудил. Взех фенерчето от Саймън.

Отворихме вратата почти безшумно, после застанахме на ръба на подземието и аз насочих лъча на фенерчето надолу.

Татко лежеше неподвижно върху леглото — в първия момент чак се уплаших, че може да е умрял! После обаче до слуха ми достигна лекото му похъркване и се успокоих. На масата лежаха четири купчини от изписани листове, всяка притисната с камък.

Двамата с Томас тихо спуснахме стълбата в дупката. Топаз трябваше да слезе, обърната с лице към стъпалата, което съвсем не подхождаше на един ангел спасител, но щом краката й стъпиха на пода, тя се извърна с лице към леглото, изправи рамене, вдигна лампата високо над главата си и мелодраматично извика:

— Мортмейн, дойдох да ти помогна! Аз съм Топаз, Мортмейн! Вече си в безопасност!

Татко скочи стреснато и седна в леглото.

— Мили боже, какво става?

Топаз се спусна към него и се метна на леглото, при което пружината се огъна и баща ни вирна ръце и крака.

Томас и аз се задавихме от смях, а до нас достигаше странна смесица от звуци — баща ни едновременно псуваше, прозяваше се и се смееше, а Топаз припяваше като на умряло.

— Не е ли по-добре да ги оставим известно време насаме? — рече Саймън.

— Да, прав си.

Поехме към замъка и останахме да ги изчакаме в двора. Когато забелязахме пламъчето на газената лампа, приближаващо откъм могилата, Саймън реши, че ще е по-тактично, ако се оттегли в колата си.

— И ние ли да изчезнем? — попита ме Томас.

— Не, по-добре да останем и да се изправим очи в очи с побеснелия враг.

Когато Топаз и татко стъпиха на моста, двамата с брат ми затичахме към тях. Топаз беше увиснала на ръката на баща ни и му казваше:

— Облегни се на мен, Мортмейн, облегни се на мен, скъпи… — Все едно че беше малкият лорд Фаунтлерой, повел дядо си на разходка.

— Добре ли си, татко? — подвикнах му отдалеч.

— Моите скъпи малки похитители! — уморено рече той. — Да, мисля, че все някак ще оцелея, стига Топаз да престане да се отнася с мен така, все едно съм едновременно двамата малки принцове, затворени в Тауър.

Докато той влизаше в кухнята, Топаз изостана, вкопчи се в ръката ми и аз станах свидетел на едно от най-невероятните й превъплъщения — от милата и благородна спасителка не бе останала и следа; от очите й изхвърчаха искри и тя цялата се тресеше от нетърпение.

— Бързо бягай да видиш какво е написал! — трескаво прошепна в ухото ми тя, после изчезна в кухнята.

Двамата с Томас затичахме към могилата. За щастие фенерчето на Саймън все още беше в ръцете ми.

— Господи, какъв вълнуващ момент! — възкликнах, когато застанахме пред дървената маса в подземието. — Може би един ден ще го опиша подробно в татковата биография.

Томас махна камъка от първата купчина листове.

— Виж, това е началото — рече той и освети с фенерчето изписаните листа. Най-отгоре с едри букви се мъдреше: ПЪРВИ РАЗДЕЛ. — Брат ми обърна страницата и ахна от изумление.

Цялата втора страница бе изпълнена със същите огромни разкривени печатни букви — сякаш някое дете тепърва се учеше да пише. Прокарах лъча на фенерчето по написаните редове и прочетох:

Котката седи на постелката пред вратата. Котката седи на постелката пред вратата. Котката седи на постелката пред вратата… — и така до края на листа.

— О, Томас! — проплаках. — Превъртял е!

— Глупости. Нали го чу колко разумно говореше?

— Е, може и да е почнал да се възстановява, но… Нима не виждаш какво е направил? — Изведнъж се сетих какво бях извикала на татко, когато се бях разплакала пред затворената врата. — Томас, спомняш ли си какво му казах? Да напише каквото и да е, ако ще и „Котката седи на постелката пред вратата“! И той го е написал.

Томас продължаваше да обръща страница след страница.

Навсякъде пишеше едно и също: Котката седи на постелката пред вратата. После обаче това изречение премина в Котката ухапа един тлъст плъх — отново повторено многократно.

— Изживява второ детство — проплаках. — Върнахме баща си прекалено назад във времето!

— Виж, това звучи по-добре — каза Томас. — На това място е започнал отново да пораства.

Най-сетне видяхме нещо, изписано с нормалния почерк на татко.

— Но какво, за бога… О, господи, та той е съставял главоблъсканици!

Имаше един много лесен акростих, ребус, няколко главоблъсканици с имена на животни и всякакви други игри за развиване на ума, които можеха да се срещнат по страниците на нашите стари детски книжки. После дойде ред на опростените гатанки. На последната страница татко беше написал:

Да прегледам:

старите тетрадки,

сборниците с детски стихчета,

„Детски пътеводител към знанието“,

пъзели,

секцията с играчките в Лондонския музей.

— Това ми се струва достатъчно нормално — отбеляза Томас, — готов съм да се обзаложа, че означава нещо.

Не можех да повярвам. О, бях преодоляла първоначалния си страх, че баща ми е откачил напълно, но си мислех, че всичките тези дивотии са изписани просто за да си убие времето. Томас отмести камъка, затискащ Секция Две.

— Е, в това тук няма нищо инфантилно — рече той. — Не че мога да го разбера…

Страниците бяха изпълнени с множество номерирани изречения. Помислих си, че татко се е опитвал да пише стихове — някои от изреченията наистина представляваха прелестни комбинации от думи и макар да ми звучаха неразбираемо, все пак долавях някакъв скрит смисъл. После възродилите се мои надежди внезапно угаснаха.

— Това са насоки към решаването на кръстословици — казах. — Просто се е забавлявал. Нямам намерение да продължавам да чета тези глупости.

Мина ми през ума, че ако не побързам да се върна в замъка, Саймън може да си тръгне, преди да съм го видяла повторно.

— Ела насам с фенерчето! — извика ми Томас. — Аз няма да напусна това подземие, докато не прегледам и последния написан от баща ни лист!

Понеже вече бях на стълбата и не давах никакви признаци, че имам намерение да се връщам, брат ми издърпа фенерчето от ръцете ми и след секунда извика:

— О, трябва да видиш Секция Три! Представлява диаграми, отбелязващи разстоянието между отделни населени места. Освен това е нарисувал някаква птица, от човката, на която излизат думи.

— Пощенски гълъб — осведомих го. — Съвсем скоро ще стигнеш до проядената от молци торба и нащърбената чиния.

— Сигурен съм, че в това се крие нещо! — извика брат ми.

Не вярвах, пък и в този момент наистина не ме беше чак толкова грижа. Цялото ми същество се бе устремило към Саймън.

Когато след известно време влязох в кухнята, Топаз се спусна към мен и рече:

— Можем да говорим — Мортмейн влезе да се изкъпе. О, не е ли прекрасно, че отново е започнал да работи? Какво открихте там долу?

Така да не ми се искаше да я разочаровам, че й казах какво смята Томас за написаното от татко. В мига, в който споменах думата „кръстословици“ обаче, блясъкът в очите й помръкна.

— Но аз съм сигурна, че той си мисли, че е работил! — възкликна разтревожено тя. — Умът му трябва напълно да се е объркал след всичко, което е преживял! Трябва да ти кажа няколко неща, моето момиче… но сега нямаме време. Налага се да направим нещо за Саймън. Касандра, ще отидеш ли с него вместо мен? Аз ще остана при баща ти. Не искам да разбере какво е направила Роуз, преди да се възстанови от преживения шок. Той дори не знае, че Саймън е тук.

Сърцето ми подскочи до гърлото.

— Да, разбира се, че ще отида!

— И, за бога, опитай се да налееш малко мозък в главата на сестра си! Вече казах на Саймън, че предпочитам ти да го придружиш — той не възразява, дори си мисли, че имаш по-голямо влияние над Роуз от мен. Чака те в колата.

Хукнах да се приготвя. Бях невероятно щастлива, независимо от разочароващите резултати, които бяхме постигнали с татко и въпреки нещастната физиономия на Саймън. Роуз го беше изоставила и аз щях да посрещна зората с него в колата.

Сетих се, че съм забравила дневника си върху бюрото на баща ми, но за щастие Топаз излезе с пакет сандвичи, които ни беше приготвила за из път, и обеща да го прибере, преди някой да го е видял.

— Предай поздравите ми на татко и му кажи, че сме действали, водени единствено от най-добри намерения — казах й. Искаше ми се да бъда добра и мила с целия свят — толкова щастлива се чувствах!

После двамата със Саймън потеглихме. Когато минахме покрай кръчмата в Годсенд и очите ми се спряха на стария кестен, се запитах дали Саймън си спомня колко красива изглеждаше сестра ми на фона на наситенозелените листа през онзи прелестен майски ден. О, щях да направя всичко по силите си, за да го накарам отново да изпита щастие — сега, когато вече бях свободна да опитам.

Говорехме малко — главно за татко. Саймън не вярваше, че онова, което двамата с Томас бяхме открили в кулата, наистина са глупости. Дори прояви желание да види написаното, преди да стигне до някакво по-конкретно заключение.

— Макар че, да си призная, всичко ми звучи малко странно — добави той и потъна в мълчание.

Проговори отново след доста време:

— Ти знаеше ли, че Роуз не изпитва никакви чувства към мен? — Понеже отговорът ми се забави, той добави: — Забрави, че изобщо съм те питал. Не е честно да ти задавам подобни въпроси.

— Саймън… — започнах.

Тук той ме прекъсна:

— Предполагам, че е най-добре изобщо да не говоря за това — не и преди да съм напълно сигурен какво мисли и чувства сестра ти.

После ме попита дали не ми е студено и не е ли по-добре да вдигне гюрука на колата. Отказах му.

— Искаш ли сандвич? — попитах. Мисля, че прие да изяде един само за да ми прави компания.

Не след дълго доловихме мириса на море.

— Сигурна ли си, че точно тук идвахме за оня пикник? — попита ме Саймън, оглеждайки се наоколо, докато поемахме по централната улица на малкото градче. — Изглежда ми някак по-различно.

Отвърнах, че може би това се дължи на ваканционната атмосфера, царяща наоколо въпреки ранния час. В началото на май градчето си беше най-обикновено провинциално, ала сега приличаше на огромен летен лагер.

По улицата не се мяркаше жива душа, но видяхме вратата на един хотел отворена и спряхме. Някаква жена чистеше фоайето. Позволи ни да погледнем в регистъра с гостите, но името на Роуз не беше там.

— Най-добре ще е да изчакаме хората да се събудят, тогава можем да поразпитаме из къщите — предложих.

— Дали не е отседнала в „Лебеда“? — допусна чистачката. — Е, то не е точно хотел като нашия, но знам, че дават две-три стаи под наем.

Спомних си въпросния хотел — бях го забелязала в деня на пикника; беше на около миля надолу, по пътя за плажа. Не вярвах, че Роуз би могла да се настани точно там.

— И все пак можем да опитаме — възрази Саймън. — Градчето и без това не се е събудило, така че нямаме кой знае каква друга работа.

— Виж! Точно на онова място пекохме пържолите! — извиках, сочейки с пръст към дюните, а после ми се прииска да си отхапя езика.

Саймън извърна тъжно очи натам и мълчаливо кимна.

„Лебедът“ се виждаше отдалеч — много, много стара кръчма с няколко стаи на втория етаж, беше по-малка и по-невзрачна дори от кръчмата в Годсенд. Лъчите на изгряващото слънце се отразяваха от стъклата на прозорците.

Саймън спря точно пред входа.

— Някой е буден — отбеляза той и вдигна очи нагоре към един отворен прозорец, от който се носеше свеж момински глас — пееше „Рано една сутрин“.

— Това е Роуз! — прошепнах.

— Сигурна ли си? — Саймън изглеждаше поразен.

— Сто процента.

— Нямах представа, че може да пее така!

Той се облегна назад, заслушан в песента, а очите му блеснаха. След малко сестра ми спря да изговаря думите и премина към тананикане. Чувах я как се движи из стаята, как отваря и затваря чекмеджета.

— Тя не би пяла така, ако не беше щастлива, нали? — попита ме Саймън.

Насилих се да отвърна:

— Може би Топаз в крайна сметка ще се окаже права — просто нервите на Роуз да са били опънати до крайност. Да й извикам ли?

Но преди Саймън да успее да отговори, до нас достигна звук от почукване по вратата.

— Добро утро! — чу се мъжки глас. — Готова ли си да излезем да поплуваме?

Чух как Саймън ахна. В следващата минута колата вече летеше надолу по пътя.

— Но какво означава всичко това? — проплаках. — Това не беше ли Нийл?

Саймън кимна.

— Моля те, не говори за момент.

След няколко минути спря автомобила, извади цигара и я запали.

— Всичко е наред — рече. — Сега, като се замисля, ми се струва, че винаги съм го знаел.

— Но, Саймън, те двамата не могат да се понасят!

— Така изглеждаше, нали? — горчиво се усмихна той.

Потеглихме отново, лутахме се, докато не намерихме страничен път, по който да се върнем, без да минаваме покрай „Лебеда“.

Саймън почти не говореше. Сподели ми обаче, че Нийл е бил привлечен от Роуз в началото на запознанството ни.

— После реши, че е използвачка и лицемерка — или поне така каза. Самозаблуждавах се, че брат ми говори подобни неща, защото е засегнат, понеже Роуз е предпочела мен пред него, точно както съм се лъгал, че сестра ти ме обича. Или поне в началото вярвах, че тя изпитва някакви чувства към мен. От няколко седмици насам обаче имах съмнения. Надявах се, че всичко ще се оправи, когато се оженим. Господ ми е свидетел — изобщо не съм предполагал, че е влюбена в Нийл, нито пък че Нийл е влюбен в нея! Можеха да дойдат и честно да ми кажат. Не е присъщо на брат ми да постъпва така.

— И аз не бих твърдяла, че подобно поведение е присъщо за Роуз — въздъхнах.

Потеглихме обратно към къщи. Чувствах, че вече не съм същият човек. Проумях, че съм се заблуждавала, че бях предпочела да вярвам във вълшебни приказки. Вече бях сигурна, че никога нямаше да представлявам за Саймън това, което е била Роуз за него. Мисля, че го бях разбрала още в мига, в който видях как се промени лицето му, когато чу пеенето на сестра ми, и после — когато анализираше случилото се, без да произнесе дори една лоша дума по адрес на Роуз. Но най-вече го усетих по себе си — докато гледаш как страда човекът, когото обичаш, научаваш повече, отколкото когато самият ти страдаш.

Много преди да пристигнем в замъка, осъзнах, че стига да мога, бих му върнала Роуз — така и той, и аз щяхме да се чувстваме по-добре.

Вече е октомври.

Отново съм на могилата, близо до кръга, опасан с камъни. Вътре все още се виждат недогорели клонки от ритуала ми при честването на лятното слънцестоене.

Следобедът е прекрасен — малко е хладно, но съм облякла жакета от тюленова кожа на леля Милисънт и ми е достатъчно топло. Седя на килимчето, което татко непрекъснато разнасяше със себе си — напоследък обаче се е отказал от него и ползва огромния мечи кожух. По един или друг начин всички кожи на леля Милисънт в крайна сметка бяха използвани по предназначение.

Скоро ще бъдем заобиколени от онова, което Роуз нарича „море от кал“. Тази сутрин получих писмо от нея.

Тя и Нийл прекосили цяла Америка и в момента се намирали в калифорнийската пустиня. Само дето се оказва, че тя съвсем не се покрива с нашите представи за пустиня. Роуз пише, че там няма камили и че в ранчото им има три бани. Сестра ми е изключително щастлива — само дето няма къде да си носи скъпите тоалети. Облича се главно в шорти и тениски, но Нийл й обещал да я заведе в Бевърли Хилс, за да се натанцува на воля, издокарана в лъскавите си премени.

Ще ми се гневът ми към нея вече да е преминал; не е честно от моя страна, тъй като официално й простих. Пък и не може да се каже, че двамата с Нийл са избягали, без изобщо да дадат обяснение на Саймън. Нийл също беше писал на брат си и бе оставил писмото си върху масичката до бележката на Роуз, само че Саймън просто бе пропуснал да забележи писмото му през онази злополучна вечер.

Аз лично бях видяла сестра си насаме само веднъж, преди да замине за Америка. Това се случи през онзи ужасен следобед, когато всички се събрахме в лондонския апартамент на госпожа Котън и сглобихме цялата мозайка. Първо госпожа Котън се срещна и разговаря с Нийл и Роуз и им прости; после Саймън се срещна с всеки от тях поотделно и също им прости. След това госпожа Котън попита татко дали би желал да се види с Роуз насаме и той бе възкликнал:

— Мили боже, не! Не разбирам как Саймън може да понесе целия този ужас!

На този изблик госпожа Котън отвърна:

— Човек трябва да се държи цивилизовано.

Тогава татко така гневно изсумтя, че Топаз трябваше да го хване за ръката и да го стисне предупредително. Накрая всички вечеряхме заедно и поляхме изобилното ядене с шампанско.

Стивън също дойде — беше облечен в прекрасен костюм и изглеждаше невероятно красив. Когато Роуз се здрависваше с него, му каза:

— Няма да мога да ти се отблагодаря до края на живота си!

Нямах представа за какво говори, докато не останах насаме с нея, за да й помогна да си събере багажа. Тогава тя ми разказа как Стивън отишъл в хотела при Нийл и направо му заявил, че Роуз не обича брат му. Нийл сигурно ми беше повярвал, когато му бях изпратила онова писмо, в което го уверявах в искрените чувства на сестра ми към Саймън. Но след като Стивън го посетил, Нийл отишъл в апартамента на майка си и попитал Роуз директно.

— И знаеш ли как се почувствах тогава? — каза тя. — Спомняш ли си онзи далечен ден, в който се прибрах у дома, след като бях прекарала скарлатина? Колко много се прегръщахме с тебе, без да кажем нито дума? Така стана и с Нийл, само че прегръдките бяха милион пъти повече. Мислех си, че никога няма да престанем да се прегръщаме. Щях да се омъжа за него дори да нямаше пукната пара! Наистина щях да го направя, само че той не ми даваше никакви шансове. Нали разбираш, нямах представа, че е влюбен в мен.

— Но, Роуз, Стивън откъде е разбрал, че Нийл те обича?

— Ами досещаше се, че Нийл проявява интерес към мен, защото… — Тук сестра ми млъкна и весело се изкикоти. — Спомняш ли си вечерта, в която ме взеха за мечка и когато ударих шамар на Нийл? Когато той ме понесе през тъмното поле към колата, се спря и ми каза: „Това е, задето ме удари!“, и ме целуна. Тогава Стивън ни видя.

Значи това бе премълчала тя, когато ми разказваше за случилото се през онази вечер! Знаех, че крие нещо, но после бях забравила.

— Но само защото е видял Нийл да те целува… — започнах.

— Случи се повече от веднъж всъщност — целувахме се много пъти. И беше прекрасно! Но аз си мислех, че трябва да го накажа заради гадостите, които го бях чула да говори по мой адрес, а също и задето се осмеляваше да ме целува така — нищо, че много ми харесваше. Освен това той не беше богатият наследник. Но честна дума, Касандра, ако Нийл поне веднъж ми беше показал, че държи на мен, никога нямаше да се съглася да се сгодя за Саймън. Той обаче не го направи — не благоволяваше дори да се държи любезно, а вечно беше груб и ужасен. Защото си е мислел, че преследвам Саймън — което аз действително правех, признавам си. Когато Саймън ме целуна, усещането не беше лошо — човек никога не може да е напълно сигурен, когато става въпрос за целувки. Обърках се. Но не задълго.

О, сега всичко си дойде на мястото! Спомних си как Роуз упорито се опитваше да намрази Нийл — нейната непоносимост по отношение на него винаги ми се беше струвала малко прекалена. Спомних си как беше побързала да накара Саймън да помоли брат си да дойде с нас на танци — уж за да ми осигурят кавалер. После го беше поканила на дансинга и ми се видя потисната, когато танцът й с Нийл бе приключил. А пък целият негов гняв, когато научи за годежа на Роуз и Саймън, си е бил чиста проба ревност!

Онази сутрин излезли от апартамента с идеята да се оженят незабавно…

— Знаеш, че това е възможно в Америка, Нийл така каза. Но скоро разбрахме, че тук нещата не стават толкова лесно. Затова отидохме в „Лебеда“ — решихме да изчакаме развоя на събитията там. Нийл предложи това място, защото на пикника за пръв път ме видял да се държа човешки! Всъщност ти си тази, на която трябва да благодаря за всичко, скъпа! Сигурна съм, че Стивън е отишъл да разговаря с Нийл само заради теб — казал на Нийл, че ти си подходящата жена за Саймън, не аз. Предполагам, се е досетил, че си влюбена в Саймън, и е решил да ти помогне.

О, скъпият Стивън! Как бих могла да му се отплатя за тази безкористност! Но щастието, което бе решил да ми подари, никога няма да бъде мое.

— Сега, разбира се, всяко нещо ще си дойде на мястото — продължаваше да бъбри Роуз. — Веднага след като Саймън се съвземе от загубата си, ще можеш да го спечелиш за себе си.

— Мислех, че вече си надраснала навика си да говориш за спечелването на мъже — отвърнах хладно.

Роуз се изчерви.

— Знаеш, че не това имах предвид. Наистина се надявам, че Саймън ще се влюби в теб. Той и бездруго те харесва много, дори и днес го каза.

През ума ми мина ужасна мисъл.

— Роуз! О, Роуз! — проплаках. — Не си му казала, че го обичам, нали?

Тя се закле, че и дума не е обелила.

Страхувам се обаче, че ме излъга. От известно време насам Саймън се държи много мило с мен — той винаги е бил такъв, но сега отношението му изглежда преднамерено. Дали не си въобразявам? Както и да е, не смея да го погледна в очите, когато се срещаме. А той идва в замъка почти всеки ден — сяда при татко и двамата с часове разговарят. И в момента са заедно — горе, в къщичката на вратаря.

Очевидно напълно бях сгрешила по отношение на татко. Твърде оригинално е да започнеш книга с изречението Котката Седи На Постелката Пред Вратата, повторено цели деветнайсет пъти.

Стига вече, Касандра Мортмейн! Още те е яд, че Томас, а не ти разбра, че онова, което баща ти е започнал, наистина значи нещо! Опитваш се да намериш извинение за собствената си глупост — ама истинска глупост, защото татко достатъчно ясно ми беше дал да разбера, че всичките му ексцентрични прояви са били провокирани от желанието му да сътвори нещо. И не е вярно, че книгата му започва с деветнайсет котки, седящи на деветнайсет постелки пред деветнайсет врати. В преработената версия изречението се повтаря едва седем пъти. И в това може да се намери много логично обяснение, както твърди умният ми брат Томас. Те трябва да се набият в съзнанието на всяко дете, което се учи да чете и пише.

Дали не съм невероятно тъпа? Или пък старомодна? О, аз наистина разбирам, че главоблъсканиците и задачите, измислени от татко, са много оригинални и че езикът, с който ги представя, създава прелестни образи; но не виждам защо трябва да ги възприемам като нещо повече от обикновени задачи и главоблъсканици.

Татко ни използва — мен и Томас — като опитни свинчета за четирите части от своя сборник. Нямах проблем да се справя с детските гатанки — напротив, разгадах ги с лекота; успях да реша и кръстословиците, макар че не мога да се закълна, че изпитах огромно удоволствие. Отнесох се с дължимото уважение към онзи пощенски гълъб и дори успях да преодолея голяма част от четвъртия раздел, който представлява някакъв нов вид главоблъсканици, измислени от баща ни; само че на едно място зациклих.

Татко избухна в смях, когато Топаз отбеляза, че в първата част е доловила „полутоновете на вечността“. А що се отнася до мен — аз долавям „полутоновете на лудостта“!

О, не! Отново се забравям. След като Саймън твърди, че енигмите на баща ми са нещо изключително, значи наистина е така. (Точно Саймън даде това прелестно заглавие на томчето — „Енигми“.) Издатели от Англия и Америка платиха на татко авансово за правото да публикуват книгата му, макар да не се знае кога ще бъде напълно завършена. А първите четири раздела ще бъдат публикувани съвсем скоро в известно американско списание. Е, сега ще престана ли вече да се правя на интересна?

Само ако можеше татко да ми отговори на няколко въпроса! И колко добре би било Томас да изплюе камъчето! (Защото, след като ми каза, че първият раздел бил написан, с цел да се научат децата на четмо и писмо, брат ми млъкна като риба — не бил готов да ми разкрива повече неща по въпроса, представете си!) Топаз, разбира се, винаги с голяма охота споделя своите възгледи, но аз не смятам, че са ми от особена полза.

Човекът, който със сигурност би могъл да ми помогне да разбера значимостта на последното произведение на баща ми, е Саймън. Ала аз не искам да го питам, за да не оставям у него впечатлението, че търся близостта му. Избягвам да се задържам насаме с него, дори в повечето случаи изчаквам да си тръгне за Скотни и тогава се появявам пред близките си.

Дали днес да не го видя? Защо да не го причакам на пътя и да не му кажа, че ми се ще да поговоря с него във връзка с енигмите на татко? Наистина искам да обсъдим този въпрос заедно, но повече от всичко мечтая да се насладя на присъствието му. О, само да бях сигурна, че Роуз не му е казала какво изпитвам към него!

Ще изчакам до утре. Обещавам си, че утре…

Нещата напълно се изплъзват от контрола ми. Седя на могилата, поглеждам надолу и го виждам — застанал на двора. Щом разбра, че го наблюдавам, Саймън вдигна ръка, помаха ми и незабавно се запъти право към мен. О, господи! Не бива да загубвам ума и дума…

Колко много може да научи човек само за един час!

Искам да пиша единствено за случилото се точно преди Саймън да си тръгне, но първо ще започна с нещата, които подозирам, че може да ми се изплъзнат.

Той седна до мен на килимчето. Каза, че е дошъл да се сбогуваме — след няколко дни заминавал за Америка, отчасти защото госпожа Котън иска да прекара зимата в Ню Йорк и отчасти защото държи да е там, когато четирите раздела от томчето на татко бъдат публикувани. Смята да напише статия по темата.

— Баща ти казва, че съм като териер, преследващ неотлъчно плячката си — засмя се той. — Но си мисля, че на него му харесва да е в центъра на вниманието. Между другото е изключително важно работата му да бъде представена пред подходящите хора.

— Саймън — започнах, — може ли вместо прощален подарък да ми помогнеш да разбера каква всъщност е целта на баща ми с написването на тази книга?

— Знаеш ли, отдавна смятах да го направя. Когато си замина, ти ще си единственият човек покрай него, който ще е в състояние да го разбере. О, Томас, разбира се, е много умно момче, но у него все още се забелязват детински прояви. Както и да е, сигурен съм, че точно към твоето разбиране се стреми баща ти.

Бях изненадана и поласкана.

— Аз искрено се стремя да вникна в душата му, но ако той не ми обясни… Защо не желае, Саймън?

— Защото смисълът на енигмата е човек да я разгадае със своите собствени усилия.

— Но поне би могъл да ми разкрие правилата, по които това става!

Саймън ми отвърна, че тук е съгласен с мен и точно затова успял да убеди баща ми да му позволи да проведем този разговор.

— Искаш ли да ми зададеш някакви въпроси? — попита ме той.

— Да, и първият е защо изобщо трябва да пише енигми?

Саймън се засмя.

— Никой не знае защо един творец създава нещата по един или друг начин. Но баща ти може да се похвали с много могъщ предшественик — Господ е създал цялата вселена под формата на голяма енигма!

— И то много трудна за разгадаване според мен. Не виждам защо на татко му е хрумнало да копира Бог.

Саймън отвърна, че всеки творец в по-голяма или по-малка степен го прави, а и според него всяко човешко същество е потенциален създател.

— Мисля, че едно от нещата, които баща ти цели със своята нова книга, е именно да стимулира тази креативност. Разбира се, всичко вече веднъж е създадено, но човек трябва да го преоткрие.

Трябва да съм изглеждала доста объркана, защото той замълча, а после рече:

— Чакай, дай ми минутка, не мисля, че ти обясних достатъчно ясно…

След това легна по гръб на тревата — както през онзи първи май — и затвори очи. Позволих си да му хвърля един-единствен бърз поглед. Не исках да си мисля колко много ще ми липсва, когато замине за Америка — по-късно щях да имам достатъчно време за това.

Накрая Саймън отново заговори:

— Смятам, че баща ти използва интереса, който стотици хора проявяват към пъзелите, гатанките и главоблъсканиците, за да ги стимулира да преоткриват света. И смята, че това започва от най-ранна детска възраст.

Говори още дълго, накрая аз го помолих да ми повтори всичко дума по дума. И изведнъж проумях! О, стана ми абсолютно ясно!

— Но как действа това? — извиках. — Каква е ролята на всичките тези „котки върху постелки пред вратата“?

— Представи си, че си едно дете, което за пръв път се сблъсква с първите символи от света на енигмите — буквите. Припомни си как са ти изглеждали, преди да си осъзнала значението им. После си помисли как стигаш до момента, в който буквите оформят думи, а думите започват да рисуват картини в съзнанието ти… Защо ме гледаш с такова притеснение? Още повече ли те обърквам?

— Не, ни най-малко — отвърнах. — Разбрах всичко, което ми обясни. Но, Саймън, аз се чувствам толкова разочарована от баща си! Защо му е да представя нещата тъй усложнено? Защо не каже директно онова, което мисли?

— Защото има много неща, които чисто и просто не могат да бъдат казани направо. Опитай се да дадеш директно обяснение на красотата например и ще разбереш какво имам предвид. Всеки новатор се е сблъсквал с отрицанието на околните. Спомни си за Бетховен и за други гениални композитори, художници и писатели. И колко много хора ги обожават сега. В литературата новаторите се срещат най-рядко, затова такива творци като баща ти трябва да се приветстват с бурни аплодисменти и да се окуражават.

— Ще го окуражавам колкото мога! — обещах. — Дори и да не харесвам работите му, няма да му го показвам.

— Едва ли ще успееш — възрази Саймън. — А ако баща ти се сблъска с твоето отрицание, може способността му да възприема нюансите на света около себе си да се парализира. О, господи, как да те спечеля на негова страна? Виж — можеш ли да изразяваш онова, което чувстваш по отношение на неговите творби, само на страниците на този дневник? И винаги ли използваш чисти и ясни изрази? Не прибягваш ли понякога и до метафори? В известен смисъл цялото творчество на баща ти представлява една огромна метафора.

Когато Саймън каза това, веднага се сетих за онова мое вълшебно авеню, водещо към отдавна забравения ми дом… Тогава наистина думите не ми бяха стигнали, за да изразя всичко, което чувствах. Дали и татко не прибягваше до този начин?

— Нещо щракна в главата ти — каза Саймън. — Можеш ли да го изразиш с думи?

— Със сигурност не с прости и ясни — отвърнах.

Вече едва прикривах вълнението си — споменът за нощта на лятното слънцестоене се беше върнал. О, колко много обичах Саймън!

— Знаеш ли, наистина престанах да се чувствам отблъсната от енигмите на баща ми. Сега вече всичко ще е наред. На негова страна съм.

После заговорихме за онова, което бе накарало татко пак да пропише. Предполагам, че никога няма да успеем да разберем дали затварянето му в тъмницата на кулата е изиграло някаква роля в този процес.

Според Саймън е възможно въздействието да е било комплексно…

— Нашето пристигане тук, разговорите с мама, която е много стимулираща личност, както знаеш; може да му е помогнало и четенето на книги в Скотни. Възможно е затварянето му в подземието на кулата да му се е сторило като някакво емоционално освобождение, а самият той твърди, че всичко се дължи на теб, Касандра, и на репликата ти: Котката Седи На Постелката Пред Вратата. Това му е послужило като тласък, дало му е идеята за дете, което тепърва се учи да чете.

Аз лично смятам, че онова, което най-много бе помогнало на баща ни, е, че си беше изпуснал нервите. Вече съм почти сигурна, че след инцидента с ножа за рязане на торти той е станал прекалено предпазлив и това до известна степен е била причината да държи под ключ емоциите си. А без емоции творчество няма. Саймън намира теорията ми за доста добра.

— А как се държи той напоследък?

— През повечето време е по-мил от всякога, но прихване ли го — става нетърпим! Топаз е щастлива от живота!

— Милата Топаз! — възкликна Саймън и се засмя. — Сега, след като започна да работи, тя е идеалната съпруга за него и той го знае. Но не мисля, че животът в замъка ще бъде много забавен за теб през предстоящите зимни месеци. В апартамента в Лондон ще оставим една прислужница — ако решиш, можеш да отскачаш дотам. Сигурна ли си, че не искаш да постъпиш в колеж?

— Напълно. Искам да пиша, а какъв по-добър колеж за това от самия живот?

Той отново се засмя и каза, че съм много забавна — понякога се държа като прекалено голяма за възрастта си, а понякога съм същинско дете.

— Бих искала обаче да се науча да пиша на машина и да усъвършенствам стенографските си умения — казах му. — Тогава мога да стана секретарка на някой писател, докато чакам самата аз да пропиша.

Саймън каза, че Топаз ще се погрижи за всичко. Знам, че е оставил на мащехата ми пари — да има достатъчно за всички ни. О, той наистина е много мил и щедър „покровител“!

— И трябва непременно да ми пишеш — добави. — За всичко. Макар че скоро ще се върна.

— Чудя се.

Саймън хвърли бърз поглед към мен и ме попита какво имам предвид. Прииска ми се да не бях се изпускала, но от седмици насам живеех в страх, че постъпката на Роуз може така да го е наранила, та да го откаже от идеята да се установи в Англия.

— Чудя се дали Америка няма да те присвои.

Той толкова се забави с отговора си, че аз започнах да си представям как вече никога няма да се върне и как в Скотни ще се настанят гадните Фокскотънови. Потръпнах при тези мисли. Саймън забеляза това и се премести по-плътно до мен. Уви и двама ни в килимчето и рече:

— Ще се върна. Никога не бих изоставил Скотни.

Знаех, че е влюбен в това старо имение. Много, действително много. До известна степен ми прилича на любовта към някоя красива, но мъртва жена. Известно е, че духът на подобни къщи не може да се съхрани за неограничено дълго време.

После заговорихме за есента — Саймън спомена, че се надява да има възможност да се наслади на прелестната гледка, която представлява по това време Нова Англия.

— Там по-красиво ли е, отколкото тук?

— Не, но не е толкова меланхолично. Твърде много от красивите неща в Англия навяват меланхолия. Но сега не съм меланхолично настроен. Никога, когато съм с теб, не съм. Знаеш ли, че това е третият разговор, който двамата с теб водим на тази могила?

Разбира се, че знаех.

— Предполагам, че си прав — отвърнах с възможно най-равнодушен тон.

Не мисля, че успях да го заблудя, защото Саймън обви ръка около раменете ми. Докато съм жива, няма да забравя тази изпълнена с мълчание минута.

Накрая той промълви:

— Бих искал да заминем двамата за Америка. Ще дойдеш ли?

За момент си помислих, че се шегува, но Саймън повтори въпроса си:

— Искаш ли да дойдеш с мен, Касандра?

Нещо в тона му ми подсказваше, че ако отвърна „да“, той ще ми предложи да се омъжа за него, а аз още не бях готова за това. Не знам защо, но наистина ми трябваше още време.

Отвърнах с възможно най-естествен глас:

— Ако бях минала през достатъчно подготовка, щях да те придружа като твоя секретарка. Макар да не съм склонна да оставя татко сам за толкова дълго време. Не и тази година.

Мислех, че ако поставя нещата по този начин, той няма да се досети, че съм разгадала намеренията му, но Саймън ме притисна към себе си и рече:

— Добре, малка умнице!

После поговорихме за колата, която оставя на разположение на татко — всъщност цялото имение е на наше разположение. Можем да го посещаваме, когато пожелаем. Аз не бях много речовита — през цялото време се чудех дали не съм направила ужасна грешка.

Не след дълго Саймън стана и ме загърна в килимчето, после ме помоли да си покажа ръката.

— Вече не е онази малка зелена ръчичка, която си спомням от първата ни среща — засмя се той и взе дланта ми в своята.

— Саймън, трябва да знаеш, че много бих искала да видя Америка — когато обстоятелствата са по-благоприятни, разбира се — казах.

Той обърна дланта ми нагоре, целуна я и отвърна:

— Ще ти донеса вести за тях, когато се върна.

После тръгна надолу по могилата.

Не бях направила грешка! Знаех, че желанието му да ми предложи да стана негова жена преди малко беше импулсивно — също както когато ме целуна през онази нощ на лятното слънцестоене. Харесваше ме много, но все още копнееше за Роуз.

Роуз и Саймън, Саймън и аз, аз и Стивън, Стивън и… ами онази отблъскваща Леда Фокскотън може би — наистина интересна игра! Хората, които участваха в нея, направо плачеха да бъдат наранени. Евентуално дори Леда щеше да остане с разбито сърце, макар, честно казано, изобщо да не ме беше грижа за нея.

Но защо, о, защо трябва Саймън все още да е влюбен в Роуз? След като имаше толкова малко общо с нея, а с мен — толкова много! Една част от мен копнее да хукна след него и да изкрещя: „Да, да, да!“ Само допреди няколко часа подобна възможност би била истински рай за мен! Със сигурност бих могла да му доставя… задоволство.

Но доставянето на задоволство не е достатъчно, не и за този, който дава.

Смрачава се. Вече почти не виждам онова, което пиша, а пръстите ми са вкочанени от студа. От прекрасната ми синя тетрадка е останала само една празна страница, но тя ми е напълно достатъчна. Нямам намерение да продължавам с този дневник — вече съм надраснала желанието да пиша за себе си. Днес започнах да го правя само от чувство на задължение — струваше ми се, че трябва да завърша историята на Роуз. Както и моята, разбира се…

Не бива да съм тъжна, след като пред мен се откриват такива светли перспективи — Саймън е свободен, имаме на разположение кола, имение и апартамент в Лондон! Стивън също има апартамент там, макар и малък. Толкова добре изпълни ролята си с козите, че му дадоха реплики за следващия филм, в който ще участва. Ако отида в Лондон и отседна в апартамента на Котънови, може някоя вечер да изляза със Стивън и да се държа много, много мило с него! По сестрински начин, разбира се. Сега, като се замисля, ми става ясно, че тази зима ще бъде много приятна, особено пък след като татко се е отърсил от вцепенението си. Освен това има стотици хора на света, за които мога да пиша…

Няма смисъл да се преструвам, че не плача, защото не е така… Трябва да спра, за да избърша сълзите си. Сега е по-добре.

Сигурно наистина ще бъде скучно човек да е женен и да се отдаде на заседнал живот. Лъжкиня! Ще бъде истински рай!

Остава ми само половин страница. Дали да не я изпълня с „Обичам те, обичам те, обичам те“, както баща ми направи с онова изречение за котката? Не, дори едно разбито сърце не заслужава да се хаби за него такава луксозна хартия!

Прозорецът на кухнята в замъка светна. Тази вечер ще се изкъпя в коритото пред камината, на фона на музиката, идваща от грамофона на Саймън. Топаз вече го е пуснала — прекалено силно, за да съобщи на татко, че е време да се появи за вечеря. Но понеже съм далеч, звукът ми се струва прекрасен. Пуснала е „Огнената птица“ на Стравински. Птицата сякаш пее: „Какво да правя? Къде да отида?“

Ще се прибереш вкъщи за вечеря, моето момиче — много по-добра вечеря от онази, която ядеше миналата година по това време!

Над полята пада мъгла. Защо лятото е толкова романтично, а есента тъй изпълнена с тъга?

През нощта на лятното слънцестоене също имаше мъгла, стелеше се и когато поехме на път с колата…

Той каза, че ще се върне.

Остана ми само полето. Достатъчно е, за да напиша в него: „Обичам те, обичам те, обичам те!“

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.